ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 639/280/23
провадження № 61-4379св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 березня 2026 року в складі колегії суддів Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позову та заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що у 1984 році її батько ОСОБА_5 вселився до квартири АДРЕСА_1 на підставі ордера, до якого були вписані його дружина ОСОБА_6 і вона як дочка. Вказана квартира не приватизована. Вона як дочка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , має права наймача, утримує квартиру та сплачує комунальні послуги.

Вказала, що у зазначеній квартирі зареєстровано її місце проживання, а також її дочки ОСОБА_2 та онуків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак фактично її дочка ОСОБА_2 у 2006 році разом з онуком ОСОБА_3 виїхали з квартири та вселились до чоловіка ОСОБА_2 і з того часу вони припинили спілкування з нею, не підтримують сімейних зв`язків, не ведуть спільного господарства.

ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житлом - квартирою за їх зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 .

26 червня 2023 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року та постановою Верховного Суду від 24 січня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У січні 2026 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 червня 2023 року за нововиявленими обставинами. Обгрунтовуючи заяву, зазначала, що в позові вона послалась на такі докази, як акти огляду квартири за 2020, 2021 та 2022 роки, якими підтверджено відсутність відповідачів у квартирі понад 15 років та відсутність їх речей, а також на покази свідків, які підтвердили зазначені обставини. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на недоведення нею факту того, що відповідачі не проживають у квартирі більше шести місяців без поважних причин. Проте всічні 2026 року вона отримала виклик до Новобаварського районного суду м. Харкова всправі № 639/2825/23 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до неї та   ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. У вказаній справі     ОСОБА_2  повідомила суд про те, що не проживає у квартирі з  2012 року. Ця істотна для справи обставина не була встановлена судами під час вирішення спору, і те, що   ОСОБА_2 визнала факт свого непроживання у місці реєстрації з 2012 року, не було і не могло бути відоме їй як позивачці, бо вона не знала фактичне місце проживання  ОСОБА_2 , не знала і не могла знати, чи отримає вона оголошення на сайті судової влади про виклик у судове засідання, і про те, які обставини вона визнає. Також вказувала, що їй стало відомо зі слів   ОСОБА_4 про те, що відповідач   ОСОБА_3 виїхав жити за межі України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

20 лютого 2026 року ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами відмовлено. 

Суд керувався тим, що зазначені  ОСОБА_1 обставини не є нововиявленими, оскільки факт непроживання відповідачів був предметом доказування позивачкою та дослідження судом у справіпо суті спору. 

30 березня 2026 року ухвалою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2026 року повернуто заявниці. 
Підставою для повернення апеляційної скарги апеляційний суд зазначив, що стаття 353 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не передбачає права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У квітні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 березня 2026 року, в якій просить її скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд відмовив їй у доступі до правосуддя, оскільки вона оскаржувала ухвалу про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами, а суд апеляційної інстанції відмовив у прийняття апеляційної скарги на ухвалу про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, залишивши без уваги пункт 23 частини першої статті 353 ЦПК України, яким передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодовідмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Просить постановити окрему ухвалу за допущення судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, вокремій ухвалі зазначити про обставини істотного порушення суддями Харківського апеляційного суду норм процесуального права, які унеможливили реалізацію нею права на апеляційне оскарження ухвали Новобаварського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2026 року про відмову у перегляді заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 червня 2023 року за нововиявленими обставинами. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
Відповідно до статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Кожен має право при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, пред`явленого йому, або при визначенні його права та обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом. Водночас однією з важливих гарантій цього права є можливість оскарження судових рішень в апеляційному порядку. 
У рішенні ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року в пунктах 54, 55 зазначається, що, приймаючи до уваги особливості порядку апеляційного оскарження за українським законодавством, право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції. У цьому зв`язку Суд нагадує, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. 
На підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Апеляційний суд повернув  ОСОБА_1 апеляційну скаргу на ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2026 року про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами з тих підстав, що стаття 353 ЦПК України не передбачає права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанціїпро відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. 
Із наведеними висновками апеляційного суду погодитися не можна, з огляду на таке.
За змістом частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК Українипідставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Згідно зі статтею 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.
За змістом статті 425 ЦПК України, яка визначає порядок подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 429 ЦПК України справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.
У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу. 
Така ухвала суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення судуна підставі пункту 23 частини першої статті 353 ЦПК України, якою прямо передбачене відповідне право заявника. 
Виключень стосовно порядку перегляду рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами залежно від його ухвалення внаслідок проведення заочного розгляду справи чи за участю сторін глава 3 розділу V ЦПК України «Перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами» не містить. 
Апеляційний суд у цій справі ототожнив порядок апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинамиіз оскарженням у апеляційному порядку заочного рішення суду. 
За висновками апеляційного суду позивачка має звернутися з апеляційною скаргою на заочне рішення, а не на ухвалу суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами.
Однак суд не звернув уваги на те, що право на апеляційне оскарження заочного рішення ОСОБА_1 уже реалізувала - постановою Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року за її апеляційною скаргою заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 червня 2023 року залишено без змін.
У цьому судовому провадженні ОСОБА_1 просила переглянути заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 червня 2023 року саме за нововиявленими обставинами (глава 3 розділу V ЦПК України «Перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами»), суд першої інстанції відмовив у задоволенні такої заяви і вона підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, що апеляційний суд не врахував, повернувши апеляційну скаргу позивачки.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене наявні правові підстави для задоволення касаційної скарги і скасування ухвали апеляційного суду з направленням справи до суду апеляційної інстанціїдля вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційноїінстанції, тому Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Стосовно постановлення окремої ухвали

Заявниця просить постановити окрему ухвалу про допущення судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, в окремій ухвалі зазначити про обставини істотного порушення суддями Харківського апеляційного суду норм процесуального права, які унеможливили реалізацію нею права на апеляційне оскарження ухвали Новобаварського районного суду м.Харкова від 20 лютого 2026 року про відмову у перегляді заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 червня 2023 року за нововиявленими обставинами. 

Відповідно до статті 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

У частині першій статті 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. 

Суд вищої інстанції може постановити ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення (частина десята статті 262 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року в справі№ 800/500/16 (провадження №11-1156заі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Заявлене клопотання не свідчить про наявність підстав, за яких Верховний Суду порядку статті 262 ЦПК України має право постановити окрему ухвалу. Тому в задоволенні клопотання про постановлення судом касаційної інстанції окремої ухвали слід відмовити.

Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 березня 2026 року скасувати з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська