ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 червня 2026 року      м. Чернівці  справа № 727/435/25
провадження №22-ц/822/741/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б. 
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Скулеба А.І.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2026 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив: 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позов обґрунтовано наступним. ОСОБА_1 офіційно перебував у шлюбі з 24 березня 2011 року до 10 січня 2023 року з відповідачкою ОСОБА_2 .
Під час шлюбу сторонами було придбано та створено наступне майно: земельну ділянку, площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, яка розташована в АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312; житловий будинок загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди (зараз будівельні матеріали), що розташований у АДРЕСА_1 .
Після придбання земельної ділянки сторони розпочали будівництво житлового будинку, що підтверджується Повідомленням про початок будівництва у 2016 році та Будівельним паспортом індивідуального житлового будинку від 14.06.2016 р., будівництво якого закінчили у 2017 році і почали проживати у ньому, але до цього часу житловий будинок не здали в експлуатацію та правовстановлюючі документи на майно не отримали.
Фактично станом на сьогодні це майно незавершене будівництво (будівельні матеріали), яке складається з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м., житлова площа 53,80 кв.м. та господарських споруд.
З метою в подальшому здачі побудованого житлового будинку за спільні кошти в експлуатацію, є необхідність здійснити поділ земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
В досудовому порядку вирішити питання користування та згоди щодо поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, з огляду на це є необхідність поділити спільне майно в судовому порядку.
Посилаючись на зазначене, позивач просив визначити частки у спільній сумісній власності колишнього подружжя рівними. 
Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві власності на наступне майно: земельну ділянку, площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, яка розташована в АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, посвідченого 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312; на будівельні матеріали, які складаються з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м., житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 . 
Припинити право спільної сумісної власності на вказане вище нерухоме майно. Стягнути з відповідача понесені судові витрати.
ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
Позов обґрунтовано наступним. Зазначала що в шлюбі за спільні кошти подружжя, у лютому 2021 року, сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали транспортний засіб марки «Chery Tiggo», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2008 р.в., з об`ємом двигуна 2350. 
Просила суд визнати, що розмір частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб марки «Chery Tiggo», днз НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2008 р.в., з об`ємом двигуна 2350, є рівними та становлять 1/2 ідеальну частку у кожного.
Право спільної сумісної власності на вказане майно припинити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль 90000 (дев`яносто тисяч) гривень та стягнути з відповідача судові витрати.
23.04.2025 року представником відповідача адвокатом Рендюк Н.В. було подано заяву про зміну предмету позову та відповідно до якої ОСОБА_2 стало відомо, що транспортний засіб був проданий ОСОБА_3 за 3800 доларів США, що станом на 12.04.2025 року згідно курсу НБУ еквівалентно 157770,30 грн. (з розрахунку 41,5185 долар за 1 гривню).
Відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_2 . 
Просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації частки у справі спільної сумісної власності на автомобіль 78885,15 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку на земельну ділянку площею 0,0462 га, кадастровий №7310136300:19:004:1030, яка розташована в АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, посвідченого 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку на земельну ділянку площею 0,0462 га, кадастровий №7310136300:19:004:1030, яка розташована в АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, посвідченого 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль 78885,15 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 605,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
Повернути з державного бюджету на користь ОСОБА_2 50 % сплаченого судового збору в сумі 605,60грн. 

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 2 березня 2026 року доповнено резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2026 року наступним : « В задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом - відмовити».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання права власності на будівельні матеріали та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві власності на будівельні матеріали, які складаються з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. побудованого на земельній ділянці площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, за адресою : АДРЕСА_1 , який складається із наступних приміщень: житлова кімната пл.17,,4 кв.м, житлова кімната пл.20,0 кв.м, житлова кімната пл.16,4 кв.м, хол пл.17,2 кв.м, хол пл.18,0 кв.м., кухня пл. 21,2 кв.м., гардеробна пл. 9,1 кв.м., санвузол 8,5 кв.м., тамбур 4,1 кв.м. Загальною пл. 131,9 кв.м. 100% відсотків будівельної готовності та господарські споруди, зокрема: колодязь, вигрібна яма, огорожа з воротами, огорожа.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців просив залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  зазначає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, має місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
При вирішенні спору суд фактично відхилив належний доказ - висновок судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення КНДІСЕ від 21 листопада 2025 року № 88/25-29, зробив недопустиме припущення без посилання на відповідну норму права про те, що відсутність повного переліку будівельних матеріалів (100% готовність житлового будинку) є підставою для визнання права власності на новостворене майно.
У висновку експерта від 20.11.2025 року № 88\25-29 було встановлено, що новостворений житловий будинок складається із наступних приміщень: 1 поверх - житлова кімната пл. 17,4 кв.м., хол пл. 17,2 кв.м, кухня пл. 21,2 кв.м., санвузол пл. 8,5 кв.м., тамбур пл. 4,1 кв.м., 2 поверх - житлова кімната пл. 20,0 кв.м., житлова кімната пл. 16,4 кв.м, хол пл. 18,0 кв.м, гардеробна пл. 9,1. Всього загальна площа 131,9 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. Встановлено 100% будівельної готовності об`єкту будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на земельній ділянці, кадастровий №7310136300:19:004:1030, за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок зведений відповідно до ескізного проекту «Індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 », на земельній ділянці, яка придбана у шлюбі згідно договору купівлі - продажу. 
Дане будівництво проведено з дотриманням державних будівельних, протипожежних, санітарних норм. Під час експертного дослідження експертом враховано вартість і будівельних робіт і вартість конструкцій та інших складових будівництва. Експерт описала у висновку і будівельні матеріали і індекс зміни ринкової вартості будівельно-монтажних робіт, будівельних матеріалів, виробів та конструкцій станом 01.11.2025 р. та вказала вартість будівельно-монтажних робіт, будівельних матеріалів, виробів та конструкцій. 
На думку позивача, суд не забезпечив захист його порушеного права, не вирішив спір по суті, фактично позбавив його права власності на частку у спірному майні, набутому подружжям за час шлюбу, обґрунтовуючи це втратою об`єктом нерухомості тотожності порівняно з тим, на який власником було набуто право власності. Відмовляючи в задоволенні зазначених позовних вимог, суд залишив поза увагою презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним у період шлюбу, встановлену ст. 60 СК України. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Встановлено, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з 24 березня 2011 року до 10 січня 2023 року з ОСОБА_2 . 
Під час шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку, площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, яка розташована в АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312.
Після придбання земельної ділянки було розпочато будівництво житлового будинку, що підтверджується Повідомленням про початок будівництва у 2016 році та Будівельним паспортом індивідуального житлового будинку від 14.06.2016 р., будівництво якого закінчено у 2017 році і сторони почали проживати у ньому, але до цього часу житловий будинок не зданий в експлуатацію та правовстановлюючих документів на майно не отримано.
Об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди розташовані в АДРЕСА_1 .
Встановлено, що у лютому 2021 року, сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали транспортний засіб марки «Chery Tiggo», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2008 р.в., з об`ємом двигуна 2350.
Зазначений транспортний засіб був проданий ОСОБА_3 за 3800 доларів США, що станом на 12.04.2025 року згідно курсу НБУ еквівалентно 157770,30 грн. 
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали, які складаються з житлового будинку, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в іншій частині рішення не переглядається.
Заслухавши доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 , обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали які складаються з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди, розташовані в АДРЕСА_1 , суд першої інстанцій виходив із того, що позивач не підтвердив та не надав належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об`єкта нерухомості за час спільного проживання у шлюбі, та їх перелік.
Однак, судом першої інстанції не було враховано наступного.
У справі, що переглядається, спір виник щодо поділу спільного майна між особами, які перебували у шлюбі.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15 сформульовано висновок, що законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Суд першої інстанції встановив, що під час шлюбу, сторони придбали земельну ділянку, площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, за адресою АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, на якій ними було розпочато будівництво житлового будинку. Зазначене підтверджується Повідомленням про початок будівництва у 2016 році та Будівельним паспортом індивідуального житлового будинку від 14.06.2016. Будівництво було закінчено у 2017 році і сторони почали проживати у ньому, але до цього часу житловий будинок не зданий в експлуатацію та правовстановлюючих документів на майно не отримано.
Об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди розташовано в АДРЕСА_1 .
Зазначене нерухоме майно сторони набули під час перебування у зареєстрованому шлюбі, і презумпція спільності права власності подружжя на таке майно сторонами не спростована. 
Врахувавши зазначене, нерухоме майно є спільним сумісним. 
Водночас суд першої інстанції, урахувавши те, що спірний житловий будинок є незавершений будівництвом, уважав, що позивач звернувшись з вимогою про визнання права власності на будівельні матеріали які складаються з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди, розташовані в АДРЕСА_1 , не підтвердив та не надав належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об`єкта нерухомості за час спільного проживання у шлюбі, та їх перелік.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень, тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Таку позицію виснувала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18. 
Тому залежно від мети, яку ставить перед собою позивач у справі про поділ майна подружжя (у тому числі об`єкта незавершеного будівництва), ефективні способи захисту можуть відрізнятися.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення КНДІСЕ від 21 листопада 2025 року № 88/25-29, новостворений житловий будинок складається із наступних приміщень: 1 поверх - житлова кімната пл. 17,4 кв.м., хол пл. 17,2 кв.м, кухня пл. 21,2 кв.м., санвузол пл. 8,5 кв.м., тамбур пл. 4,1 кв.м., 2 поверх - житлова кімната пл. 20,0 кв.м., житлова кімната пл. 16,4 кв.м, хол пл. 18,0 кв.м, гардеробна пл. 9,1. Всього загальна площа 131,9 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. Встановлено 100% будівельної готовності об`єкту будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на земельній ділянці, кадастровий №7310136300:19:004:1030, за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок зведений відповідно до ескізного проекту «Індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 », на земельній ділянці, яка придбана у шлюбі згідно договору купівлі - продажу. 
Дане будівництво проведено з дотриманням державних будівельних, протипожежних, санітарних норм. 
Суд першої інстанції безпідставно не взяв цього до уваги. 
Об`єкт незавершеного будівництва з урахуванням підходів, які склалися у доктрині цивільного права, може розглядатися у трьох вимірах: 1) як сукупність будівельних матеріалів (сукупність рухомих речей - res mobiles); 2) як об`єкт нерухомого майна (res immobiles); 3) як річ особливого роду, яка, по суті, поєднує в собі ознаки рухомих і нерухомих речей (res sui generis - річ «свого роду»).
Поняття нерухомих речей («нерухомого майна», «нерухомості») у їх зіставленні з речами рухомими законодавець надав у статті 181 ЦК України. За змістом цієї статті до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.
Натомість рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Законодавець не наводить вичерпного переліку речей, які можна віднести до нерухомих. Закріплений у ЦК України підхід полягає у виокремленні ознак, яким мають відповідати речі для того, щоб їх можна було вважати нерухомістю, зі встановленням приблизного та максимально стислого переліку видів власне нерухомих речей (земельні ділянки та об`єкти, розташовані на них).
Однією з таких ознак законодавець визначив «стаціонарність» нерухомих речей, тобто неможливість їхнього вільного переміщення у просторі без їх знецінення та зміни їх призначення. Втім, з розвитком будівельних технологій говорити необхідно не стільки про абсолютну неможливість переміщення речі, скільки про непризначеність такої речі для переміщення за її сутністю.
При вирішенні питання про віднесення речі до категорії нерухомих, окрім прямо закріплених статтею 181 ЦК України ознак, потрібно також враховувати загальноприйняті критерії: природний та юридичний.
Природний критерій виникає з фізичної природи відповідної речі в силу її створення / спорудження та нерозривного зв`язку із земельною ділянкою. Юридичний критерій полягає в наявності правового визнання речі як об`єкта цивільних прав саме як нерухомого об`єкта. Таке визнання може мати різний характер: введення в експлуатацію, державна реєстрація права власності, визнання права власності на нерухомість таким, що набрало законної сили, рішенням суду тощо.
За змістом частини другої статті 331 ЦК України для нерухомості легітимаційну роль виконує факт її прийняття в експлуатацію або факт державної реєстрації права власності на неї. Втім, у такого роду об`єктах юридична складова (наприклад, державна реєстрація) не виключає природний (фізичний) елемент, адже, безумовно, необхідним є реальне існування певного матеріального предмета.
Отже, нерухоме майно хоча й наявне в дійсності як певний об`єкт матеріального світу, але до державної реєстрації права власності на нього цього майна як об`єкта цивільного обороту юридично «не існує». З огляду на наведене нерухома річ (нерухомість, нерухоме майно) характеризується поєднанням природного і юридичного критеріїв, обидва з яких однаковою мірою важливі й відсутність хоча б одного з них свідчитиме про те, що відповідна річ не є об`єктом нерухомості в цивільно-правовому сенсі.
Об`єкт незавершеного будівництва, незалежно від того, на якій стадії готовності він перебуває, як правило, відповідає одній з основних ознак, визначених законом для об`єктів нерухомості - «стаціонарності», тобто неможливості їхнього вільного переміщення у просторі без їх знецінення та зміни їх призначення, оскільки такий об`єкт нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою (землею), на якій він зводиться, і переміщення цього об`єкта без завдання йому шкоди є неможливим.
Іншою особливістю, яка вирізняє об`єкт незавершеного будівництва, є те, що він створюється з використанням рухомих речей - будівельних матеріалів.
Будівельні матеріали, крім характерної їм ознаки «рухомості», за своєю природою переважно є ще й речами споживними, тобто такими, які внаслідок одноразового їх використання знищуються або припиняють існувати у первісному вигляді (частина перша статті 185 ЦК України).
Будівництво за своєю суттю є процесом втрати будівельними матеріалами і конструкціями своєї ідентичності. Будівельні матеріали чи конструкції, використані при зведенні об`єкта будівництва, перестають існувати, й право власності на них припиняється згідно зі статтею 349 ЦК України. Такі матеріали неможливо відділити від самого об`єкта будівництва без завдання їм усім або окремим із них шкоди та зниження їх економічної цінності. Водночас їх оборотоздатність без відділення від об`єкта будівництва неможлива.
Економічна цінність об`єкта незавершеного будівництва не вичерпується вартістю використаних при його зведенні будівельних матеріалів і конструкцій, а включає також вартість проєктування, права на земельну ділянку, вартість будівельних робіт і платних дозвільних процедур чи інших пов`язаних послуг.
Отже, визначення об`єкта незавершеного будівництва винятково як сукупності будівельних матеріалів і конструкцій є неповним і таким, що не відповідає ні природі створення такого об`єкта, ні правовим наслідкам втрати будівельними матеріалами і конструкціями своєї ідентичності як об`єктами цивільного обороту.
З урахуванням викладеного розглядається об`єкт незавершеного будівництва як річ особливого роду, щодо якої можливе існування цивільних прав і обов`язків, яка хоча і тяжіє до нерухомого майна за своїми фізичними властивостями, проте не є повноцінним об`єктом нерухомості. Така річ відповідає природному критерію (наявний факт її фізичного спорудження), проте не задовольняє юридичний критерій - відсутній факт введення її в експлуатацію та проведення державної реєстрації речових прав на неї.
Закон (зокрема, частина третя статті 331 ЦК України) допускає випадки, коли за певних умов (наприклад, з метою укладення правочину) здійснюється реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що для цілей цивільного обороту перетворює його в повноцінний об`єкт нерухомості.
Об`єкти незавершеного будівництва можуть бути об`єктами речових прав та включаються до цивільного обороту у спосіб проведення їхньої державної реєстрації, що за своєю суттю є офіційним визнанням та підтвердженням з боку держави оборотоздатності відповідних об`єктів.
У справі, що переглядається, предметом спору про поділ майна подружжя є саме об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) як об`єкт цивільних прав і річ sui generis, а не використані під час його спорудження будівельні матеріали, вироби та конструкції. 
В постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 607/108/58/22 (провадження № 14-138цс24) Велика Палата Верховного Суду щодо застосування статті 331 ЦК України у подібних правовідносинах зробила правові висновки, відповідно до яких : 
- нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку. У свою чергу, будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність;
- об`єктом незавершеного будівництва є річ особливого роду, щодо якої можливе існування цивільних прав і обов`язків, тобто може перебувати в цивільному обороті;
- у випадку, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (співвласника -формального забудовника), то суд має право визнати за позивачем право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди;
- ступінь готовності спорудженого подружжям об`єкта незавершеного будівництва не є кваліфікуючою ознакою для ідентифікації відповідного об`єкта як оборотоздатного та не впливає на можливість застосування такого способу захисту порушеного права, як визнання за одним із подружжя (співвласником) права власності на його частку в спільному майні в порядку його поділу;
- судове рішення про визнання в порядку поділу права власності на частку в незавершеному будівництвом об`єкті не замінює процедуру введення об`єкта в експлуатацію. Цим рішенням закріплюється правовий режим цього майна як такого, що належить сторонам на праві спільної власності, та є підставою для проведення державної реєстрації речових прав саме на об`єкт незавершеного будівництва.
Звертаючись з позовом, позивач просив серед іншого, визнати право власності за ним на 1/2 будівельних матеріалів, які складаються з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м., житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди, що розташовані в м.Чернівцях, по вул. Каховській, під номером 9-Д. 
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який суд апеляційної інстанції застосовує до спірних правовідносин.
Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц. 
Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга №25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Отже, принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. (Див. постанову Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі №278/2111/23).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
З встановлених судом обставин справи вбачається, що спірний житловий будинок 100 % готовності, складається із наступних приміщень: 1 поверх - житлова кімната пл. 17,4 кв.м., хол пл. 17,2 кв.м, кухня пл. 21,2 кв.м., санвузол пл. 8,5 кв.м., тамбур пл. 4,1 кв.м., 2 поверх - житлова кімната пл. 20,0 кв.м., житлова кімната пл. 16,4 кв.м, хол пл. 18,0 кв.м, гардеробна пл. 9,1. Всього загальна площа 131,9 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. Будинок зведений відповідно до ескізного проекту «Індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 », на земельній ділянці, яка придбана у шлюбі згідно договору купівлі - продажу. 
Дане будівництво проведено з дотриманням державних будівельних, протипожежних, санітарних норм. Як зазначила в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги представник відповідача  ОСОБА_2 , остання проживає в спірному житловому будинку, створивши нову сім`ю. 
Саме подружжя, споруджуючи житловий будинок, не ідентифікує незавершений будівництвом об`єкт як сукупність будівельних матеріалів і конструкцій тощо, а прагне набути у власність об`єкт нерухомого майна (житло). Не завершення будівництва і не введення об`єкта в експлуатацію не нівелює ці прагнення і очікування, тому законодавець у статті 331 ЦК України передбачив «у разі необхідності» набуття права щодо такого об`єкта.
У тому ж разі, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (формального забудовника), то суд має право визнати за іншим з подружжя (співвласником) право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, не врахував положення чинного законодавства та правові висновки, наведені Верховним Судом у постановах, що є релевантними до спірних правовідносин, у зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні зазначеної вимоги позивача.
Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід скасувати та ухвалити в цій частині нове.
Також слід скасувати і додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 2 березня 2026 року, яким доповнено резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2026 року наступним : « В задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом - відмовити».
Колегія звертає увагу на те, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. Такий висновок зроблено в постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17.
Щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1, пунктів 1-3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній частині, слід змінити розподіл судових витрат.
При цьому колегією суддів враховано наступне. 
При зверненні з позовом в суд першої інстанції позивач ОСОБА_1 сплатив 5244,62грн. судового збору, враховуючи ціну позову.
За зустрічний позов відповідач ОСОБА_2 сплатила 1211,20грн. судового збору. 
За апеляційну скаргу апелянт ОСОБА_1 сплатив 13323,20грн. судового збору. Також він поніс витрати на проведення експертизи у розмірі 16 963,20 грн.
Враховуючи, межі оскарження рішення суду та враховуючи результати апеляційного розгляду, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 17 356, 62 грн. ( 5244,62 + 13323,20 – 1211,20 ) судового збору та 16 963,20 грн. за експертизу. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є  підставами для скасування судового рішення в оскаржуваній частині, з ухваленням нового. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ухвалив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2026 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності на будівельні матеріали, які складаються з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 ., та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 2 березня 2026 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цієї вимоги.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. побудованого на земельній ділянці площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, за адресою : АДРЕСА_1 , який складається із наступних приміщень: житлова кімната пл.17,4 кв.м, житлова кімната пл.20,0 кв.м, житлова кімната пл.16,4 кв.м, хол пл..17,2 кв.м, хол пл..18,0 кв.м., кухня пл. 21,2 кв.м., гардеробна пл. 9,1 кв.м, санвузол 8,5 кв.м, тамбур 4,1 кв.м, 100% відсотків будівельної готовності та господарські споруди, зокрема: колодязь, вигрібна яма, огорожа з воротами, огорожа.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судовий збір в розмірі 17 356, 62 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  витрати на проведення експертизи у розмірі 16 963,20 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Судді І.Б. Перепелюк                       І.Н. Лисак
І.М. Литвинюк