Справа № 395/2238/25 Провадження № 2/395/96/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року м. Новомиргород
Новомиргородський районний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді  Орендовського В.А.,
за участю секретаря  Піддубної Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомиргороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради) про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком без участі матері та визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ: 

До суду із позовом звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради) про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком без участі матері та визначення місця проживання малолітньої дитини,.
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що 11 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Позивач та відповідач від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає разом з позивачем та перебуває на його самостійному утриманні та вихованні. 29 вересня 2021 року рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області по цивільній справі № 395/790/21 - задоволено позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишено без змін. 
30 липня 2024 року рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області по цивільній справі № 395/922/24 - задоволено позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки її доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 червня 2024 року і до досягнення сином ОСОБА_4 повноліття, яке настане ІНФОРМАЦІЯ_4 .
24 червня 2025 року рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області по цивільній справі № 395/94/25 (провадження: № 2/395/162/2025) - відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про позбавлення батьківських прав.
09 жовтня 2025 року постановою Кропивницького апеляційного суду у справі № 395/94/25 (провадження № 22-Ц/4809/1447/25) - залишено без задоволення вимоги апеляційної скарги  ОСОБА_1 , а рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24.06.2025 - залишено без змін.
З липня 2023 року відповідач залишила свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на самостійному утриманні та вихованні позивача, а сама виїхала за кордон у Норвегію.
За попередньою домовленістю між позивачем та відповідачем малолітній син ОСОБА_3 залишився проживати разом з позивачем за адресою проживання позивача, а саме: АДРЕСА_1 . При цьому, відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, навіть зацікавленості щодо виховання свого сина не проявляє, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не цікавиться станом здоров`я дитини; не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду (не приймає навіть участі в цьому), лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєння нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, у зв`язку з чим і виникла необхідність в зверненні з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком без участі матері та визначення місця проживання малолітньої дитини.
Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов життя ОСОБА_1 від 19 грудня 2024 року сім`я складається з власника ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Дитина перебуває на повному утриманні батька, забезпечена. Мати дитини з червня 2023 року матеріально не допомагає. Відповідно висновку органу опіки та піклування Новомиргородської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав № 02-22/202/1 від 28.03.2025 року, врахувавши рішення комісії з питань захисту прав дитини від 26.03.2025 року № 10, доцільно позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_6 , щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . При цьому, матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхіднім харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям. Позивач має стабільне джерело доходу, а саме згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 09.12.2024 року позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець та здійснює господарську діяльність з роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування.
Відповідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 грудня 2022 року, позивачу на праві приватної власності належить приватний будинок, який розташований за адресою: ( АДРЕСА_2 ). Даний будинок використовується для спільного проживання позивача з малолітнім сином ОСОБА_3 . Будинок обладнаний меблями, побутовою технікою та має зроблений сучасний ремонт. Малолітній син має свою площу/територію для проведення дозвілля. Тобто, для дитини створенні всі умови для всебічного та повноцінного виховання. Крім того, позивачу на праві приватної власності належить транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ С 220 D, 21.02.2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ).
Згідно довідки №872 від 20.10.2025 року, виданої Черкаським навчально-виховним комплексом «ЗОШ 1-ІІІ ступенів - ліцеєм спортивного профілю №34» Черкаської міської ради, ОСОБА_3 , навчається у 5-Г класі даного закладу.
За змістом характеристики, виданої директором Черкаського навчально-виховного комплексу «ЗОШ 1-І 11 ступенів - ліцею спортивного профілю №34» Черкаської міської ради Буркацьким І., учень 5-Г класу ОСОБА_2 , навчається у ліцеї з 01.09.2025 року, виховується батьком, оскільки мама перебуває закордоном. Має навчальні досягнення достатнього та середнього рівня. Має довільну зорову та слухову пам`ять, Виявляє логічне та образне мислення. Має добрий загальний розвиток. Домашні завдання виконує систематично. Уроки пропускає рідко, виключно з поважних причин. Врівноважений, дисциплінований, скромний, вихований. Підтримує дружні стосунки з багатьма учнями, розсудливий.
У зв`язку з викладеним позивач просив суд: встановити факт самостійного виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_2 , повідомлена у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, проте направила до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позов визнала повністю та не заперечувала проти його задоволення.
Представник Органу опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради), повідомлений у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань до суду не направляв.
Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у судовому засіданні пояснив, що проживає в АДРЕСА_4 равзом з своїм батьком, а мама живе не з ними. Він ходить до школи у 5 клас. З мамою іноді спілкується по відеозв`язку, але буває так, що мама кожен день йому дзвонить. Мама до нього не приїжджає, він її бачив не по телефону два роки назад, вона передає йому подарунки та одяг. Раніше він жив з мамою за кордоном приблизно один рік, а потім мама привезла його жити до батька, оскільки йому тут краще і він ходить в школу.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що з  ОСОБА_1 вона у хороших відносинах. На даний момент вона з відповідачем не має ніяких відносин. Поки позивач з відповідачем був у шлюбі, вони з ОСОБА_6 (відповідачем) вітались, ходили у гості на свята, неприязних відносин у них не було.  ОСОБА_5 добре знає позивача і його сина ОСОБА_4 . Дитина постійно знаходиться з позивачем. Відповідачка ОСОБА_4 виїхала з України у липні 2023 року, вона її більше не бачила. З дитиною мама практично не спілкується. З інтернету  ОСОБА_5 відомо, що після розлучення з позивачем відповідачка була одружена з іншим чоловіком, з яким виїхала у Норвегію, там розлучилась і знову з кимось проживає. Малолітній ОСОБА_2 перебуває на утриманні у позивача. Позивач займається дитиною. Дитина хороша, хлопчик завжди вітається. 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що з ОСОБА_1 вони просто знайомі, оскільки місця здійснення їхніх підприємницьких діяльностей знаходяться в одному приміщення. Відносини у них доброзичливі, робочі. На період коли позивач з відповідачем жили у шлюбі,  ОСОБА_7 з ОСОБА_6 (відповідачем) була у нормальних відносинах, а зараз вони з нею не спілкуються, вона чула від людей, що вона проживає у Норвегії. З ОСОБА_1 вона знайома з 2015 року. Вона були на весіллі у позивача і відповідача, потім народився хлопчик ОСОБА_4 . Весь час у них були сварки, вихованню сина більше часу приділяв позивач, потім вони розлучились і весь цей час син перебував з батьком. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 була одружена з місцевим чоловіком, з ним вона у 2023 році виїхала за кордон, потім розлучилася і зараз живе з іншим чоловіком. Участі у вихованні сина відповідачка не приймає. Колись вона запитувала у дитини: «Чи телефонує тобі мама?», хлопчик відповів: «Ні». Виховує і утримує малолітнього ОСОБА_8 – батько ОСОБА_9 . На всі гуртки водить дитину позивач. Також він ходить на всі батьківські збори. У ОСОБА_1 є можливість виховувати сина: він приватний підприємець, у нього є будинок. Зі слів позивача, свідку відомо, що відповідачка не допомагає в утриманні і вихованні дитини. На даний момент свідок не має інформації про те чи телефонує мама дитині.
Заслухавши учасників судового засідання, заслухавши малолітнього ОСОБА_3 , допитавши свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Згідно з ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 11 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області, актовий запис № 78.
Відповідно до рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2021 року по цивільній справі № 395/790/21 шлюб між ними було розірвано.
Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та позивач є відповідно матір`ю та батьком сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження за актовим записом № 59 від 03.06.2015 року, вчиненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новомиргородського районного управління юстиції у Кіровоградській області.
Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 30 липня 2024 року по цивільній справі № 395/922/24 позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки її доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
24 червня 2025 року рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про позбавлення батьківських прав.
09 жовтня 2025 року постановою Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2025 року залишено без змін.
Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Новомиргородської міської ради № 1104-11 від 21.10.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , має висновок здоровий. На диспансерному обліку не перебуває.
Відповідно до довідки КНП «Новомиргородська міська лікарня» Новомиргородської міської лікарні № 1039 від 21.10.2025 року «Про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин» психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, у позивача відсутні протипоказання для виконання функцій опіки над дитиною.
Згідно характеристики за місцем проживання виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області № 618 від 21.10.2025 року ОСОБА_1 характеризується позитивно, заяв та скарг від жителів міста щодо будь-яких неправомірних дій, порушень Правил благоустрою та принципів добросусідства позивачем до міської ради не надходило. До вищевказаної особи заходи адміністративного впливу не застосовувались. Дотримується соціальних правил та норм поведінки. Іншою інформацією, що характеризує вищевказану особу міська рада не володіє.
Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ФОВА-004870044 станом на 20.10.2025 року відомості щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , відсутні.
Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов життя ОСОБА_1 від 21 жовтня 2025 року сім`я складається з власника ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час проживання по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зарекомендував себе з позитивної сторони.
Згідно акту обстеження умов проживання служби у справах дітей Черкаської міської ради від 06.11.2025 року вбачається, що для малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , створені належні умови для проживання.
Відповідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 грудня 2022 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить приватний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ С 220 D, 21.02.2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ).
Згідно довідки № 872 від 20.10.2025 року ОСОБА_3 дійсно навчається у 5-Г класі Черкаського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів – ліцей спортивного профілю № 34» Черкаської міської ради Черкаської області.
За змістом характеристики учня 5-Г класу ОСОБА_3 , виданої директором Черкаського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів – ліцей спортивного профілю № 34» Черкаської міської ради Черкаської області Ігорем Буркацьким, підтверджено факт того, що мати дитини не з`являлася до ліцею за період навчання з 01.09.2025 року, оскільки вона перебуває за кордоном. Крім того, ОСОБА_3 має навчальні досягнення достатнього та середнього рівня. Має довільну зорову та слухову пам`ять. Виявляє логічне та образне мислення. На уроках завжди уважний, хоча не завжди активний. Має добрий загальний розвиток. Виявляє активність під час тієї роботи, яка йому подобається. Домашні завдання виконує систематично. Уроки пропускає рідко, з поважної причини. Врівноважений, скромний, вихований, розсудливий, дисциплінований. Підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Відповідально виконує доручення. Батько приділяє увагу вихованню сина, цікавиться його успіхами у навчанні, забезпечує усім необхідним для всебічного розвитку дитини.
Згідно довідки №1103-11 від 21.10.2025 року, виданої КНП «ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» Новомиргородської міської ради ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , має висновок здоровий. На диспансерному обліку не перебуває.
Відповідно до психологічної характеристики дитини, виданої психологом КЗ «Новомиргородського міського центру надання соціальних послуг» ОСОБА_10 під час проведення проективної методики «Моя сім`я» малолітньому ОСОБА_3 було запропоновано намалювати свою сім`ю. На малюнку ОСОБА_4 зобразив себе та батька. Обидві фігури намальовані поруч, у центрі аркуша, із позитивним емоційним виразом обличчя. Розташування персонажів свідчить про відчуття близькості, взаємної підтримки та позитивного емоційного зв`язку між дитиною та батьком. Фігура матері на малюнку відсутня. На запитання про це дитина пояснила, що «мама живе далеко, за кордоном». Відсутність матері у зображенні свідчить про емоційну дистанцію та зниження почуття належності до неї як до безпосереднього члена сімейного кола. Для ОСОБА_4 поняття «сім`я» асоціюється насамперед із батьком, із яким він проживає. Під час розмов про матір дитина демонструє певну стриманість, однак агресивних або негативних емоцій не проявляє. Зі слів ОСОБА_4 , мати проживає за кордоном, контакт підтримується епізодично (через телефонні дзвінки чи онлайн-спілкування). Дитина чітко висловлює бажання проживати разом із батьком, оскільки поруч із ним відчуває стабільність, турботу та звичне для себе середовище. Взаємини з батьком добрі, довірливі, емоційно теплі. ОСОБА_4 відзначає, що батько приділяє йому достатньо уваги, допомагає у навчанні, цікавиться його справами.
Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).
Частиною 2 статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Як вбачається з висновку органу опіки та піклування м. Черкаси № 7643-01-21 від 20.04.2026 року неможливо визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Таким чином, суд з урахуванням всіх обставин справи, інтересів дитини, приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини, оскільки позивачем створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.
Що стосується позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком без участі матері, то суд вважає за необхідне відмовити в цій частині позову з наступних підстав.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до статті 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у статті 159 СК України.
З огляду на викладене, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в Сімейному Кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Сімейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини, тому факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Також статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Закон не обмежує батьків дитини у визначенні способів виконання ними обов`язку утримувати дитину та надає можливість врегулювати це питання за їх спільною домовленістю (частина перша статті 181 СК України).
Вказаний підхід закріплений і в інших нормах СК України, відповідно до яких: за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина друга статті 181 СК України); батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом (частина перша статті 189 СК України).
Отже, свобода розсуду батьків у цьому питанні не є необмеженою та підпорядковується припису частини першої статті 9 СК України за змістом якого подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Виключення з цього правила (у частині обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття) передбачено зокрема положеннями статті 188 СК України (наявність доходу у дитини, який надає змогу повністю забезпечити її потреби та перевищує дохід кожного з батьків), статті 190 СК України (укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, проте відсутні докази ухилення матері від участі у вихованні дитини. При цьому проживання відповідачки окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дитини.
Позивачем не надано суду доказів які б підтверджували що відповідачка позбавлена батьківських прав відносно своєї дитини, як і відсутні докази, що свідчать про неможливість останньої виконувати свої батьківські обов`язки.
Враховуючи викладене, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73, 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком без участі матері фактично пред`явлений з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Висновки суду у цій частині узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23).
У вказаній постанові Верховний Суд вкотре наголосив, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.
З огляду на викладене, позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні позивача впливатиме на права та законні інтереси відповідачки, як матері, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше.
Суд констатує, що надані стороною позивача докази не свідчать про те, що відповідачка відмовляється від утримання та виховання своєї дитини, а лише підтверджують обставини проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
Крім того, позивачем не надано доказів відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, що в свою чергу порушувало б права батька та свідчило про доцільність встановлення факту, про який просить позивач.
Сама лише обставина проживання дитини з одним із батьків не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, на що неодноразово звертав увагу в своїй практиці Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23 (провадження № 61-12694св25), від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24 (провадження № 61-14408св25).
Судом не встановлено обставин, які б беззаперечно свідчили, що мати дитини не здатна виконувати свої обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
У зв`язку з наведеним, не підлягає задоволенню позовна вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком без участі матері.
Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи та докази, що їх підтверджують, суд приходить до висновку, що позовна заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком без участі матері та визначення місця проживання малолітньої дитини підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», ст.141 ЦПК України, враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення одної позовної вимоги, судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради) про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком без участі матері та визначення місця проживання малолітньої дитини – задовольнити частково.
Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 .
 
В іншій частині позову – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Повний текст рішення виготовлений 03 травня 2026 року.

Суддя Новомиргородського районного суду
Кіровоградської області      В.А.Орендовський