ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/256/26	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Богацької Н.С.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.
за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”- Кемінь В.В. на підставі довіреності;
від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса – Чеповський О.В. на підставі самопредставництва;

розглянувши в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” 
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року суддя першої інстанції Смелянець Г.Є., повний текст складено та підписано 16.04.2026.
у справі № 916/256/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” 
до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса 
про стягнення 1 051 576 грн 38 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
В січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса боргу у загальній сумі 1 051 576 грн 38 коп., у тому числі: основний борг у сумі 837 146 грн 08 коп.; пеня у сумі 173 962 грн 79 коп.; 3% річних у сумі 20 382 грн 86 коп.; інфляційні втрати у сумі 20 084 грн 65 коп., а також стягнення з відповідача 12 618 грн 92 коп. сплаченого судового збору та інших витрат, пов`язаних з розглядом даної справи.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу від 08.01.2025 №14-8167/24-БО-Т з додатковою угодою від 13.01.2025 №1, від 24.02.2025 №2 щодо повної та своєчасної оплати поставленого природного газу.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 у справі №916/256/26 позов Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг задоволено частково. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса (65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Незалежності, буд.18, код ЄДРПОУ 08038284) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг (04116, місто Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, код ЄДРПОУ 42399676) борг у загальній сумі 964 594 (дев`ятсот шістдесят чотири тисячі п`ятсот дев`яносто чотири) грн. 99 коп., у тому числі: основний борг у сумі 837 146 (вісімсот тридцять сім тисяч сто сорок шість) грн. 08 коп.; пеня у сумі 86 981 (вісімдесят шість тисяч дев`ятсот вісімдесят одна) грн. 40 коп.; 3% річних у сумі 20 382 (двадцять тисяч триста вісімдесят одна) грн. 86 коп.; інфляційні втрати у сумі 20 084 (двадцять тисяч вісімдесят чотири) грн. 65 коп., та витрати по сплати судового збору у розмірі 12 618 (дванадцять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 92 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Зробивши такий висновок щодо зменшення пені, місцевий суд виходив з того, що дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру неустойки (пені, штрафу), а також виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін в умовах воєнного стану, введеного за наслідком збройної агресії росії проти України, господарський суд вважав справедливим, доцільним, обґрунтованим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права висновок щодо необхідності зменшення розміру нарахованої відповідачу пені на 50% - до 86 981 грн 40 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” з рішенням суду першої інстанції частково не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 у справі №916/256/26 у частині, якою відмовлено у задоволенні позову та відкрити апеляційне провадження, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 у справі №916/256/26 у частині, якою відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» щодо стягнення: - 86 981 грн 39 коп. – пені, прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» щодо стягнення: 86 981 грн 39 коп. – пені, у стягненні яких було відмовлено, – задовольнити, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 993 грн 60 коп. покласти на відповідача – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса у справі №916/256/26.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник зазначив, що у даному випадку, зважаючи на характер правовідносин, учасникам справи судом не було надано вичерпну відповідь на істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, зокрема: чому розмір належних до стягнення штрафних санкцій був зменшений та чому саме до 50%.
Апелянт зауважує, що з матеріалів справи не вбачається та судом не встановлено оспорювання відповідачем і визнання недійсним пункту договору, яким чітко та однозначно передбачено порядок нарахування позивачем пені, а тому обов`язок відповідача зі сплати вказаної пені підлягає виконанню в силу вимог статей 204, 612, 629 Цивільного кодексу України.
Позивач вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру пені у спірних правовідносинах, ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм чинного законодавства України, зокрема, статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, та не відповідає сформованій та сталій судової практиці (загальним універсальним висновкам ВС).
При цьому, апелянт зазначає, що якщо аналізувати фінансову звітність позивача за 2023, 2024, 2025 рік, що висвітлена на сайті, то у балансі позивача у рядку 1125 відображено зростання дебіторської заборгованості перед Позивачем, а у рядку 1615 відображено зростання кредиторської заборгованості. Як наслідок така ситуація призводить до зростання і непокритого збитку позивача (рядок 1420), що не з`ясовано судом першої інстанції.
Однак матеріали справи не містять доказів про те, що сплата 173 962 грн 79 коп. може унеможливити виконання відповідачем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто, що цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним для нього (вся аргументація суду зроблена на основі власних міркувань та припущень).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/256/26 та призначено розгляд справи на 16.06.2026 року о 14:45 год.
21.05.2026 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса надійшов відзив (вх.№1681/26/Д1), в якому останній просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від від 06.04.2026 у справі №916/256/26 залишити без змін.
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, зазначає суд не вийшов за межі дискреційних повноважень, а навпаки — реалізував їх у спосіб, передбачений законом.
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції з`ясував усі обставини, що мають значення для справи, та навів мотиви рішення. Посилання апелянта на ч. 6 ст. 236 ГПК України є формальним і не підтверджене фактичними порушеннями.
Також, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, зазначає, що вимога апелянта про «логіку визначення саме 50%» є надмірною, адже законодавство не передбачає обов`язку суду застосовувати математичні критерії.
Відповідач, вважає, що суд першої інстанції правильно застосував принцип співмірності, оскільки пеня у розмірі понад 20% від основного боргу є надмірною з огляду на відсутність додаткових збитків у позивача. Позивач отримав інші компенсаційні механізми (інфляційні втрати та 3% річних), що вже забезпечують відновлення його прав. 
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції не ставив під сумнів чинність договору та його положень. Він лише реалізував право, надане законом, — скоригувати розмір санкції відповідно до принципів співмірності та справедливості. Це не є втручанням у свободу договору, а законний механізм, закріплений у матеріальному праві.
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса вказує, що є бюджетною установою, яка виконує критично важливі функції у сфері оборони, що суд обґрунтовано врахував як виняткову обставину
Вимога апелянта стягнути всю суму пені фактично означає ігнорування законодавчого механізму судового контролю, закріпленого для запобігання несправедливим наслідкам.
Відповідач, зазначає, що суд першої інстанції діяв у межах закону та балансу інтересів та суд не звільнив відповідача від відповідальності, а застосував передбачене законом право зменшити розмір пені відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України. Позивач отримав інфляційні втрати та 3% річних, що компенсує прострочення. Водночас зменшення пені на 50% дозволило уникнути надмірного фінансового тягаря для державної установи, яка діє в умовах воєнного стану. 
Таким чином, відповідач, вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 є не лише законним та обґрунтованим, але й необхідним з огляду на дотримання принципів співмірності та справедливості, врахування виняткових умов воєнного стану та недопущення покладання на державну військову установу надмірного фінансового тягаря.
Будь-яких інших заяв чи клопотань не надходило.
В судове засідання 16.06.2026 з`явилися представники позивача і відповідача.
Представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 у справі №916/256/26 у частині, якою відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» щодо стягнення: - 86 981 грн 39 коп. – пені, прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» щодо стягнення: 86 981 грн 39 коп. – пені, у стягненні яких було відмовлено, – задовольнити.
Представник відповідача заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду – без змін.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/256/26 оскаржуваній частині не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/256/26 в оскаржуваній частині не потребує скасування, виходячи з наступного.
Оскільки рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/256/26 оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» щодо стягнення: - 86 981 грн 39 коп. – пені, при цьому, висновок суду першої інстанції про стягнення боргу у загальній сумі 964 594 грн. 99 коп., у тому числі: основний борг у сумі 837 146 грн. 08 коп.; пеня у сумі 86 981 грн. 40 коп.; 3% річних у сумі 20 382 грн. 86 коп.; інфляційні втрати у сумі 20 084 грн. 65 коп., апелянтом не оскаржується, а суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, тому апеляційним господарським судом в апеляційному порядку переглядається оскаржуване рішення тільки в частині доводів та вимог апеляційної скарги щодо зменшення судом розміру стягнутої пені. 

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

08.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (постачальник, позивач) та Одеським квартирно-експлуатаційним управлінням (нині - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, споживач, відповідач) укладено договір №14-8167/24-БО-Т постачання природного газу, згідно з яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ (газ) за ДК 021:2015 код 09120000-6 «Газове паливо» (природний газ), а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для своїх власних потреб (п.1.2 договору).
Відповідно до п.2.1 договору постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу з січня 2025 року по 30 квітня 2025 року (включно), в кількості 150 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях: січень 2025 - 50; лютий 2025 45; березень 2025 45; квітень 2025 10 тис. куб. метрів.
Згідно з п.3.5 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Відповідно до п.3.5.2 договору на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також - акт), підписані уповноваженим представником постачальника.
Згідно з п.3.5.3 договору споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.
Відповідно до п.3.5.4 договору у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними споживача та даними остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
Згідно з п.5.1 договору оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;
- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання- передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період.
У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору.
Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.
Відповідно до п.5.3 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови оплати споживачем 100% вартості природного газу, замовленого на попередній розрахунковий період, та 100% оплати вартості фактично переданого природного газу у попередні розрахункові період.
Згідно з п.7.2 договору у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до п.13.1 договору даний договір набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 30.04.2025 (включно), а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору.
Додатковою угодою №1 від 13.01.2025 до договору №14-8167/24-БО-Т від 08.01.2025 сторони дійшли згоди доповнити розділ 1 договору пунктом 1.6 в наступній редакції: « 1.6. У зв`язку з реєстрацією споживача на інформаційній платформі Оператора ГТС в розрізі окремих вузлів обліку (об`єктів споживання), постачання природного газу відповідно до умов цього договору здійснюється по об`єктах споживання» із визначенням переліку ЕІС кодів точок обліку.
Додатковою угодою №2 від 24.02.2025 до договору №14-8167/24-БО-Т від 08.01.2025 сторони дійшли згоди по тексту договору найменування «Одеське квартирно-експлуатаційне управління» замінити найменуванням «Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса».
Судом також встановлено, що на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача у період січень - квітень 2025 природний газ обсягом 174,688 тис. куб. м. на суму 2 978 116,61 грн., що підтверджується наявним в матеріалах актами приймання передачі природного газу;
- від 12.02.2025, обсяг переданого газу: 53,76100 тис.м.куб, вартістю: 915 997,26 грн., акт підписаний обома сторонами;
- від 11.03.2025, обсяг переданого газу: 71,83500 тис.м.куб., вартістю: 1 224 973,27 грн., акт підписаний обома сторонами;
- від 11.04.2025, обсяг переданого газу: 48,39700тис.м.куб., вартістю: 825 294,52 грн., акт підписаний лише позивачем;
- від 12.05.2025, обсяг переданого газу: 0,69500 тис.м.куб., вартістю: 11 851,56 грн., акт підписаний лише позивачем.
Акти приймання передачі природного газу від 11.04.2025 та від 12.05.2025 надіслані позивачем відповідачу за допомогою електронної пошти та засобами поштового зв`язку.
Також у матеріалах справи наявна інформація з інформаційної платформи щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56XQ00008127W005, яка надана позивачу на адвокатський запит останнього.
В свою чергу, відповідач поставлений позивачем природний газ оплатив частково на суму 2 140 970 грн 53 коп., про що в матеріалах справи наявна відповідна виписка по рахунку; решту поставленого позивачем природного газу на суму 837 146 грн 08 коп. відповідачем не сплачено.
У листі від 03.02.2025 №4 відповідач просив позивача переплату в сумі 73466 грн 15 коп. по договору від 12.09.2024 №14-7167/24-БО-Т зарахувати в оплату по договору від 08.01.2025 №14-8167/24-БО-Т.
Листом від 25.03.2025 №1044 відповідач просив позивача відкликати раніше надісланий лист від 03.02.2025 за вих.№4, вважати його недійсним.
У листі від 15.04.2025 №1400 відповідач повідомив позивача, що згідно акту-приймання природного газу за березень 2025 року, відповідач перевитратив об`єм газу відповідно до заявленого на 23,948 тис.м.куб., що в сумі складає 4083 75 грн 05 коп., також відповідач просив позивача виставити акт Квартирно-експлуатаційному відділу міста Одеса за спожитий природний газ у березні 2025 року двома актами:
- І частина березня - 24,449 тис.м.куб. на суму 416 919,47 грн. (Чотириста шістнадцять тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять гривень 47 копійок);
- II частина березня - 23,948 тис.м.куб. на суму 408 3 75,05грн. (Чотириста вісім тисяч триста сімдесят п`ять гривень 05 копійок).
За результатами розгляду вказаного листа відповідача позивач листом від 18.04.2025 за вх.№1957 повідомив про відсутність підстав для оформлення іншого акту приймання-передачі природного газу за березень 2025 року.
У листі від 19.05.2025 №1955 відповідач підтвердив акт приймання-передачі природного газу за березень 2025 року на суму 825294,52 грн. в кількості 48,397 тис.м.куб. також відповідач просив розділити акт приймання-передачі природного газу за березень 2025 року двома частинами:
- І частина з 01 по 15 березня - 24,449 тис.м.куб. на суму 416 919,47 грн (Чотириста шістнадцять тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять гривень 47 копійок);
- II частина з 16 по 31 березня - 23,948 тис.м.куб. на суму 408 375,05грн. (Чотириста вісім тисяч триста сімдесят п`ять гривень 05 копійок).
Також у вказаному листі відповідач гарантував оплатити першу частину акту приймання-передачі природного газу до 25.05.2025 в межах договору, другу частину акту приймання-передачі природного газу гарантував сплатити згідно судового наказу.
Окрім того, відповідач у вказаному листі просив надати акт звірки за спожитий природний газ згідно договору №14-8167/24-БО-Т від 08.01.2025 року станом на 30.04.2025 року.
Несплата відповідачем заборгованості з поставленого позивачем у січні - квітні 2025 природного газу в розмірі 837 146 грн 08 коп. стала підставою звернення позивача до суду з даним позовом, в якому, окрім стягнення з відповідача основного боргу в сумі 837 146 грн 08 коп., позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 173 962 грн 79 коп., 3% річних у сумі 20 382 грн 86 коп. та інфляційні втрати у сумі 20 084 грн 65 коп.
Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за договором постачання природного газу у загальному розмірі 1 051 576 грн 38 коп. 

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Згідно ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу», постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами.
Положеннями ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Як передбачено ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України).
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, як встановлено колегією суддів вище, між сторонами у справі укладено договір постачання природного газу №14-8167/24-БО-Т від 08.01.2025, за умовами якого позивач зобов`язався поставити відповідачу природний газ в обсягах, визначених договором, а відповідач його прийняти та оплатити.
Водночас, апеляційним господарським судом встановлено, що газ, який поставлений позивачем у січні-квітні 2025 оплачений відповідачем частково, внаслідок чого заборгованість відповідача за поставлений позивачем газ становить 837 146 грн 08 коп.
Відповідно до наданих доказів, оплата поставленого природного газу була здійсненна у повному обсязі з простроченням строку на виконання оплати.
Щодо не підписання відповідачем актів приймання-передачі природного газу за березень та квітень 2025, колегією суддів враховуються умови п.3.5.3., п.3.5.4. укладеного між сторонами договору та обставини справи, які свідчать, що акт був направлений позивачем відповідачу на підписання, але не підписаний останнім без надання в письмовій формі мотивованої відмови від його підписання.
Окрім того апеляційним господарським судом враховано, що відповідач у листі від 19.05.2025 №1955 підтвердив акт приймання-передачі природного газу за березень 2025 року на суму 825 294 грн 52 коп. в кількості 48,397 тис.м.куб. та не заперечив споживання природного газу у зазначеному в актах обсязі.
Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до п.7.2 договору у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього Договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Колегією суддів перевірено розрахунок заявлених до стягнення 3% річних, пені та інфляційних втрат, який здійснений позивачем та згідно з яким розмір 3% річних за загальний період з 18.03.2025 по 06.01.2026 становить 20 382 грн 86 коп., розмір пені за загальний період з 18.03.2025 по 16.12.2025 становить 173 962 грн 79 коп., розмір інфляційних втрат за загальний період 01.04.2025 по 30.11.2025 становить 20 084 грн 65 коп., апеляційним господарським судом встановлено відповідність цього розрахунку обставинам справи щодо прострочення відповідача.
Відповідачем суду контррозрахунку не подано, а також не заперечено арифметичної вірності розрахунку позивача.
З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву за вх.№5591/26 від 16.02.2026, було заявлено клопотання відповідача про пом`якшення санкцій або їх часткового списання/перерахунку з огляду на добросовісність (визнання боргу, пропозиція погашення першої частини) та суспільний інтерес у безперебійному функціонуванні об`єктів, що забезпечує КЕВ м. Одеса.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Норми матеріального права, а саме ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
При цьому неустойка, виходячи з приписів ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак це повинно здійснюватися з дотриманням не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.
Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.
Правовий аналіз названих статей Цивільного кодексу України свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Судова практика щодо застосування норм Цивільного кодексу України в частині зменшення неустойки наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17) і відповідно до неї при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;
- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;
- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок, який викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, згідно з яким розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України (який діяв та був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин) та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду. Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Тобто, при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
Колегія суддів враховує, що порушення виконання відповідачем зобов`язань за договором мало місце під час дії в України воєнного стану внаслідок збройної агресії Російської Федерації, відповідачем сплачено вартість спожитого газу частково.
В свою чергу, ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі апелянт не навів будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.
Тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що стягнення з відповідача пені у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання та навпаки може призвести до безпідставного надмірного збагачення позивача.
В свою чергу, стягнення інфляційних втрат та 3% річних компенсують апелянту негативні наслідки, викликані простроченням сплати відповідачем суми заборгованості.
При цьому апеляційний господарський суд також бере до уваги, що пеня не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні її розміру кредитор не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
З огляду на викладені вище обставини у сукупності, враховуючи повне погашення основної заборгованості, відсутність доказів понесення позивачем збитків, задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з урахуванням майнових інтересів обох сторін необхідно зменшити заявлену позивачем до стягнення пеню на 50% від заявленої позивачем суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу, при цьому, таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню для них негативних наслідків.
Доводи апелянта про те, що при зменшенні суми пені, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції не врахував інтереси позивача та фактично нівелював мету існування неустойки як засобу відповідальності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки стягнення 50% від заявленої суми пені відповідає інтересам позивача як стягувача та фактично підтверджує притягнення винної особи до відповідальності у вигляді пені за порушення строків виконання зобов`язання.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” до відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса про стягнення пені слід задовольнити частково, а саме, стягнути з відповідача на користь позивача пеню в сумі 86 981 грн 39 коп.
Як встановлено вище, доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення в частині, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до часткової незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/256/26 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на позивача.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/256/26 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/256/26 в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 17.06.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Я.Ф. Савицький

Н.С. Богацька