ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 р. 	Справа № 520/8561/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/8561/25
за позовом Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» 
до  Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті  третя особа  Таволжанський Сергій Олексійович 
про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:
Фермерське господарство «ФЕРМА-2018» (далі – ФГ «ФЕРМА-2018», позивач) звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – перший відповідач, апелянт), Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – другий відповідач), третя особа ОСОБА_1 (далі – третя особа, ОСОБА_1 ), в якому просило суд визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) транспорті у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року у розмірі 17000 грн відносно ФГ «ФЕРМА-2018».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року по справі № 520/8561/25 позовну заяву ФГ «ФЕРМА-2018» задоволено в повному обсязі.
Скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) транспорті у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року у розмірі 17000 грн відносно ФГ «ФЕРМА-2018».
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ФГ «ФЕРМА-2018» сплачений судовий збір у сумі 3028 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ФГ «ФЕРМА-2018» витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн.
Перший відповідач, не погодившись з вищевказаним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 по справі № 520/8561/25 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу прийнята з дотриманням вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», Порядку №1567 та Порядку №422, а процедура проведення рейдової перевірки, розгляду справи та повідомлення позивача про її розгляд була дотримана. Вказує, що під час перевірки транспортного засобу КАМАЗ, який використовувався позивачем у господарській діяльності, встановлено відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, що є порушенням вимог статей 18, 48, 49 Закону України «Про автомобільний транспорт», Положення №340 та Інструкції №385. Апелянт наголошує, що транспортний засіб з повною масою понад 3,5 т повинен бути обладнаний діючим та повіреним тахографом, а водій зобов`язаний мати при собі протокол перевірки та адаптації тахографа. Зазначає, що ведення індивідуальної контрольної книжки не звільняє перевізника від обов`язку обладнання транспортного засобу тахографом у випадках, передбачених пунктом 6.1 Положення №340. 
Крім того, апелянт вважає безпідставними доводи позивача щодо відсутності у нього статусу автомобільного перевізника, оскільки саме позивач був зазначений як автомобільний перевізник у товарно-транспортній накладній №1 від 21.02.2025. Вказує, що використання транспортного засобу, зареєстрованого за іншою особою, не змінює правового статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах. 
Вказує, що перевезення вантажу для власних потреб не виключає застосування вимог законодавства щодо безпеки перевезень та контролю режиму праці і відпочинку водіїв, а надані до суду першої інстанції докази, зокрема відеозапис перевірки, підтверджують правомірність винесення оскаржуваної постанови, однак судом першої інстанції належним чином не враховані та не досліджені, що, на думку апелянта, призвело до ухвалення помилкового рішення.
Апелянт також не погоджується з розміром заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх неспівмірними зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та витраченим часом. 
Позивач та третя особа правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях та направлення на перевірку № НР 003181 від 14.02.2025, 21.02.2025 співробітниками другого відповідача проводилась рейдова перевірка на а/д М 03 «Київ-Харків-Довжанський», 516 км, під час якої був зупинений транспортний засіб марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , зі ставприцепом, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
В ході перевірки зазначеного транспортного засобу було встановлено, що він належить ТОВ «Воля», проте використовується у господарській діяльності позивачем. Означене було установлено на підставі наданої водієм товарно-транспортної накладної № 1 від 21.02.2025, у графі «автомобільний перевізник», якої зазначено «Фермерське господарство «Ферма-2018» (42001237)».
На момент проведення перевірки працівниками другого відповідача було встановлено, що відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.
У зв`язку з виявленням вищезазначеного порушення, державними інспекторами було складено акт № АР 107030 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 21.02.2025, зі змістом якого водій ознайомлений, підписав та зазначив, що копію отримав.
За результатами розгляду вказаного акту № АР 107030 другим відповідачем винесено постанову від 20.03.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 в якій зазначено, що ФГ «ФЕРМА-2018» 21.02.2025 року о 12:10, а/д М-03 Київ-Харків-Довжанський 516 км допущено порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (згідно акту від 21.02.2025 № АР 107030), за яке відповідальність передбачена за абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», про що постановлено стягнути з ФГ «ФЕРМА-2018» адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000 грн.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності правових підстав для застосування до ФГ «ФЕРМА-2018» адміністративно-господарського штрафу, оскільки позивач у спірних правовідносинах не здійснював діяльності з надання послуг з перевезення вантажу як автомобільний перевізник, а перевозив власний товар для потреб господарської діяльності орендованим транспортним засобом. Суд зазначив, що відповідальність за абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» може бути застосована саме до автомобільного перевізника, тоді як належне встановлення такого суб`єкта покладається на орган Укртрансбезпеки. Оскільки відповідачем цього обов`язку належним чином не виконано, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова №130307 від 20.03.2025 є протиправною та підлягає скасуванню. 
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку про неспівмірність заявлених позивачем витрат у розмірі 20 000,00 грн зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим зменшив їх розмір до 5 000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень визначено Законом України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі по тексту - Закон № 2344-III).
Статтею 2 Закону №2344-III визначено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.
Відповідно до ст.1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; автомобільний самозайнятий перевізник - це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.
Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено перелік обов`язкових документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Для водія юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, є: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України.
Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010 (далі по тексту - Інструкція №385), пунктом 1.4 якої передбачено, що контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.
Положеннями пункту 3.3 Інструкції № 385 передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Відповідно до пунктів 2.5 Інструкції № 385 повірку тахографів здійснюють повірочні лабораторії, які уповноважені на проведення повірки тахографів відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність». Пункти сервісу тахографів виконують перевірку та адаптацію тахографів до транспортних засобів відповідно до вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення періодично кожні два роки, а також у разі: установлення або заміни тахографа; ремонту тахографа; зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу; якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, накладених на його складові, під час установлення або адаптації або у разі зміни конструкції автотранспортного засобу, що може вплинути на роботу тахографа.
Згідно пункту 2.7 Інструкції № 385, за результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 5. Бланк протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу роздруковується відповідальною особою ПСТ на папері формату А4 (210x297 мм) щільністю 100 г/кв.м або більше. Не допускається робити закреслення чи виправлення відомостей, які заносяться до протоколу, а також внесення додаткових записів після того, як протокол підписано та поставлено печатку відповідальної особи ПСТ. У графах, які не заповнюються під час складання протоколу, проставляються прочерки. ПСТ надає один примірник зазначеного протоколу перевізнику, а другий залишає собі і зберігає разом з тахокартою або у разі цифрового тахографа - з роздруківкою та електронними файлами, що підтверджують достовірність наведених у протоколі даних. Протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу зберігають протягом трьох років з дати проведення робіт.
Відповідно до п. 3.3. Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.
Пунктами 3.5., 3.6 Інструкції № 385 передбачено, що перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії. Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Відповідно до п.6.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010, водій, який керує транспортним засобом не обладнаним тахографом, веде індивідуальну контрольну книгу згідно додатку 3.
Разом з тим, пунктом 1.3 Інструкції № 385 встановлено, що ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №385 перевізники - суб`єкти господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільним транспортом.
Отже, виходячи зі змісту вказаних норм обов`язок мати при собі протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу покладений на перевізника, який в розумінні Інструкції №385 є суб`єктом господарювання, який провадить діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільним транспортом.
Суд враховує, що законодавець, хоч і передбачив наявність обов`язку обладнання транспортного засобу тахографом або наявність індивідуальної контрольної книжки водія для автомобільних перевізників, проте не визначив процедури дотримання цього обов`язку для суб`єктів господарювання, які не надають послуги з перевезення вантажів, а перевозять вантаж для власних потреб власними засобами, без залучення безпосередніх перевізників.
За визначенням статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідно до специфікації№ 5 від 28.01.2025 року до договору поставки № 220324 від 22.03.2024 року ФГ «ФЕРМА-2018» придбало у ТОВ «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» товар: амонію нітрат вага 20 т.
Під час перевірки транспортного засобу водієм було надано уповноваженим особам контролюючого органу товаро-транспортну накладну № 1 від 21.02.2025 на перевезення вказаного товару (а.с. 34), де автомобільним перевізником зазначено ФГ «ФЕРМА-2018», а також замовником та вантажоодержувачем. Вантажовідправник - ТОВ «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО».
Зі змісту наявних в матеріалах справи копій Договору № 1 оренди сільськогосподарської техніки від 01 квітня 2024 року та акту № 1 прийому-передачі об`єкта оренди до вказаного договору, вбачається, що ФГ «ФЕРМА-2018» орендує у ТОВ «ВОЛЯ» автомобіль самоскид КАМАЗ 65115-А5 (6059-48), держ. № НОМЕР_1 , причіп самоскидний 8594 з посиленою платформою, держ. № НОМЕР_2 .
Пунктом 2.1 вказаного Договору № 1 оренди сільськогосподарської техніки від 01.04.2024 передбачено, що сільськогосподарська техніка, що орендується повинна використовуватись Орендарем виключно для виконання сільськогосподарських робіт відповідно до вимог інструкції з експлуатації підприємства-виробника на окремих полях.
В матеріалах справи міститься копія наказу № 7 від 06.06.2024 року ФГ «ФЕРМА-2018» про прийняття на роботу водія автотранспортних засобів Таволжанського С.О. (прийнято на роботу з 07.06.2024) (а.с. 33).
Отже, з наведеного слідує, що у спірних правовідносинах ФГ «ФЕРМА-2018» не здійснювало діяльності з надання послуг з перевезення вантажу на договірних умовах, а здійснювало перевезення придбаного товару для власних господарських потреб орендованим транспортним засобом та силами власного працівника. 
Колегія суддів зазначає, що саме лише зазначення позивача у товарно-транспортній накладній як автомобільного перевізника, за встановлених обставин одночасного виступу позивача замовником, перевізником та вантажоодержувачем товару, не свідчить про надання ним послуг з перевезення вантажу у розумінні Закону №2344-ІІІ та не може бути достатньою підставою для застосування до нього адміністративно-господарського штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги Інструкції №385 не поширювалися на ФГ «ФЕРМА-2018» під час здійснення перевезення 21.02.2025 за товарно-транспортною накладною №1 від 21.02.2025, оскільки у спірних правовідносинах позивач не здійснював діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільним транспортом на договірних умовах. Зазначене підтверджується, зокрема, змістом вказаної товарно-транспортної накладної. За таких обставин у водія транспортного засобу був відсутній обов`язок мати при собі протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, за відсутність якого оскаржуваною постановою №130307 від 20.03.2025 до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000 грн.
У зв`язку з наведеним колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що Інструкцією №385 передбачено обов`язкову наявність тахографа при здійсненні перевезення вантажів, оскільки приписи цієї Інструкції не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідач не надав доказів, що свідчили б про перевезення позивачем вантажу на комерційній основі (за плату) на замовлення ТОВ «Торговий будинок «НОВААГРО» або інших юридичних або фізичних осіб у відповідності до укладеного договору.
Натомість матеріалами справи підтверджено, що позивач не надавав транспортних послуг третім особам, а здійснював власну господарську діяльність із використанням належних йому транспортних засобів.
Посилання апелянта на відеозапис перевірки та інші докази не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не свідчать про помилковість його висновків.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність оскаржуваної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 у зв`язку з не доведеністю факту вчиненого позивачем порушення, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Вказане свідчить про обґрунтованість позовних вимог та безпідставність доводів апеляційної скарги по суті спору. 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення з першого відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями частин 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями статті 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі/WestAllianceLimited проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції було подано зокрема, копії договору № 0204/24-ПД-01 про надання правової (правничої) допомоги від 02 квітня 2024 року, додаткової угоди № 1 від 22.05.2025 року до договору про надання правової (правничої допомоги) № 0204/24-ПД-01 про надання правової (правничої) допомоги від 02 квітня 2024 року, акту надання послуг № 102 від 22.05.2025, платіжної інструкції № 149 від 26.06.2025 на суму 20000 грн.
Дослідивши вказані документи, колегією суддів встановлено, що між адвокатським об`єднанням «СПРАВАР» та ФГ «ФЕРМА-2018» укладено договір № 0204/24-ПД-01 про надання правової (правничої) допомоги від 02 квітня 2024 року, відповідно до пункту 1.1 якого, адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до акту надання послуг № 102 від 22.05.2025 Адвокатським об`єднанням «СПРАВАР» було надано позивачу наступні послуги:
надання усної юридичної консультації Клієнту та роз`яснення з правових питань щодо порядку розгляду адміністративної справи про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу в порядку подання позовної заяви до суду адміністративної юрисдикції, а саме: Харківського окружного адміністративного суду – вартістю 2000 грн;
правовий аналіз та вивчення значного обсягу письмових документів, наданих Клієнтом по справі для розгляду в Харківському окружному адміністративному суді – вартістю 2000 грн;
надання Клієнту правової інформації, вивчення та аналіз законодавства України про автомобільний транспорт, актуальної судової практики Верховного Суду з аналогічних правовідносин, підготовка нормативно-правової бази для подання позовної заяви в Харківський окружний адміністративний суд – вартістю 4000 грн;
підготовка, складання та направлення процесуального документу — обґрунтованої позовної заяви до Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, буд. 51, м. Київ, 03150), Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 6 під., 7 пов., м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61022), третя особа — ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови до Харківського окружного адміністративного суду – вартістю 8000 грн;
ведення адміністративної справи та участь адвоката в її розгляді в Харківському окружному адміністративному суді, підготовка процесуальних документів, зокрема: відповіді на відзив, заяви про забезпечення позову, у разі необхідності — клопотань, пояснень, заяв та заперечень необхідних по справі – вартістю 4000 грн.
Загальна вартість послуг 20000 грн.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 5 статті 134 КАС України.
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, перший відповідач, заперечуючи проти стягнутого судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу (5000 грн) покликався на його неспівмірність зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та фактично затраченим на їх виконання часом.
Колегія суддів зазначає, що виокремлені представником позивача послуги з надання усної юридичної консультації Клієнту та роз`яснення з правових питань щодо порядку розгляду адміністративної справи про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу в порядку подання позовної заяви до суду адміністративної юрисдикції (2000 грн); з правового аналізу та вивчення значного обсягу письмових документів, наданих Клієнтом по справі для розгляду в Харківському окружному адміністративному суді (2000 грн), а також з надання Клієнту правової інформації, вивчення та аналіз законодавства України про автомобільний транспорт, актуальної судової практики Верховного Суду з аналогічних правовідносин, підготовка нормативно-правової бази для подання позовної заяви в Харківський окружний адміністративний суд (4000 грн), загальною вартістю 8000 грн, не підлягають окремому відшкодуванню, оскільки надання правової допомоги в цій частині є складовою процесу розроблення та складання позовної заяви (яку представником оцінено в 8000 грн, а не самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги.
При цьому, колегією суддів враховано, що складення позовної заяви не вимагало великого обсягу аналітичної й технічної роботи та витраченого часу, оскільки остання практично складається із викладення фактичних обставин справи, цитування нормативно-правових актів та практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, загальний об`єм якої становить 11 сторінок, тому розмір правової допомоги в цій частині є завищеним та неспівмірним із обсягом та складністю виконаних робіт.
Щодо послуг з ведення адміністративної справи та участь адвоката в її розгляді в Харківському окружному адміністративному суді, підготовки процесуальних документів, зокрема: відповіді на відзив, заяви про забезпечення позову, у разі необхідності — клопотань, пояснень, заяв та заперечень необхідних по справі, оцінених адвокатом у 4000 грн, колегія суддів зазначає, що обсяг та зміст наявних у матеріалах справи процесуальних документів, підготовлених представником позивача, не свідчать про значну складність справи, необхідність опрацювання значного обсягу доказів чи нормативно-правового регулювання, а також про витрачення адвокатом значного часу для надання відповідних правничих послуг.
Колегія суддів також враховує, що розгляд справи здійснювався у письмовому провадженні, без участі представника позивача у судових засіданнях, а підготовлені процесуальні документи за своїм змістом переважно дублюють правову позицію, викладену у позовній заяві. За таких обставин заявлений до відшкодування розмір витрат у цій частині не відповідає критеріям співмірності та розумності, у зв`язку з чим є завищеним.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при зменшенні заявленого до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу (з 20000 грн до 5000 грн) у повному обсязі було враховано та надано оцінку складності справи та виконаних адвокатом робіт, а також часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт відносно обсягу таких робіт, а відтак, визначено обґрунтований та пропорційний розмір правової допомоги, що підлягає стягненню з першого відповідача.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, з огляду на ступень складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, а також прийняття судом першої інстанції рішення про задоволення позову, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає до стягнення (5000,00 грн).
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року по справі № 520/8561/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін