ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р. 	Справа № 440/2953/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2026, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 23.04.26 по справі № 440/2953/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Миколаївській області), відповідно до якої з урахуванням уточнень просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 16365008110 від 20.10.2025 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації: з 02.03.2007 по 31.01.2008; з 20.02.2008 по 07.12.2008; з 08.12.2008 по 31.10.2009; з 02.11.2009 по 13.10.2010, з 20.10.2011 по 06.09.2012; з 26.09.2012 по 13.08.2013; з 17.09.2013 по 08.07.2014, з 18.08.2014 по 15.05.2015; з 03.07.2015 по 31.05.2016; з 21.06.2016 по 17.02.2017; з 27.02.2017 по 16.05.2017; з 18.05.2017 по 27.04.2018; з 21.05.2018 по 31.05.2018; з 02.08.2018 по 23.04.2019; з 24.05.2019 по 16.03.2020.
На переконання позивача основним документом що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, у якій наявні всі записи щодо роботи позивача на тому чи іншому підприємстві. Позивач вважає, що такими своїми діями, як не врахування до страхового стажу вказаного періоду роботи, відповідач порушив гарантоване право на належну пенсію. Проте, всупереч діючому законодавству відповідач відмовляє позивачу у призначенні пенсії вказуючи, що ним не враховано період роботи в російській федерації, у зв`язку з припиненням Росією 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2026 з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13.05.2026 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 163650008110 від 20.10.2025.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.10.2025 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода). Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення” (далі - Постанова № 1328) передбачено вихід України з Угоди від 13.03.1992. За результатами письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав стосовно рішення української сторони вийти з Угоди, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19.06.2023. Починаючи з 19.06.2023 обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних державах, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 "Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" (далі - Постанова № 639) дію Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про трудову діяльність та соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14.01.1993, припинено. На сьогодні двосторонні угоди/договори в галузі пенсійного законодавства між Україною та Російською Федерацією не укладено.
Трудовий стаж позивача склав 06 років 01 місяць 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Отже, рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 20.10.2025 № 163650008110 про відмову позивачу в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону № 1058-IV, є правомірними та законними, прийнятими в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства.
Позивач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що положення Угоди були чинними на момент роботи позивача у спірний період, а дія Угоди припинена лише згідно з Постановою № 639. Стверджує, що періоди роботи на території Російської Федерації, що підтверджені даними трудової книжки мають бути зараховані до страхового стажу. Посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зі змісту апеляційної скарги встановлено, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, отже, відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 13.10.2025 позивач, як особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону № 1058-IV.
20.10.2025 ГУ ПФУ в Миколаївській області за принципом екстериторіальності прийнято рішення № 163650008110 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності згідно статті 32 Закону № 1058-IV у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу — 9 років.
За доданими документами згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.03.2007 ОСОБА_1 до страхового стажу не зараховано періоди роботи роботи на території Російської Федерації: з 02.03.2007 по 31.01.2008; з 20.02.2008 по 07.12.2008; з 08.12.2008 по 31.10.2009; з 02.11.2009 по 13.10.2010, з 20.10.2011 по 06.09.2012; з 26.09.2012 по 13.08.2013; з 17.09.2013 по 08.07.2014, з 18.08.2014 по 15.05.2015; з 03.07.2015 по 31.05.2016; з 21.06.2016 по 17.02.2017; з 27.02.2017 по 16.05.2017; з 18.05.2017 по 27.04.2018; з 21.05.2018 по 31.05.2018; з 02.08.2018 по 23.04.2019; з 24.05.2019 по 16.03.2020, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді від 13.03.1992 року. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991. Крім того, за період роботи 17.09.2013 по 08.07.2014 в підставах внесення запису про звільнення не збігається у часі дата звільнення з роботи (08.07.2014) з датою наказу (08.07.2013).
Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
З огляду на викладене, враховуючи з`ясовані судом обставини того, що факт роботи позивача у періоди з 02.03.2007 по 31.01.2008, з 20.02.2008 по 07.12.2008, з 08.12.2008 по 31.10.2009, з 02.11.2009 по 13.10.2010, з 20.10.2011 по 06.09.2012, з 26.09.2012 по 13.08.2013, з 17.09.2013 по 08.07.2014, з 18.08.2014 по 15.05.2015, з 03.07.2015 по 31.05.2016, з 21.06.2016 по 17.02.2017, з 27.02.2017 по 16.05.2017, з 18.05.2017 по 27.04.2018, з 21.05.2018 по 31.05.2018, з 02.08.2018 по 23.04.2019 та з 24.05.2019 по 16.03.2020 підтверджується записами його трудової книжки, суд дійшов висновку про те, що спірний період роботи протиправно був не зарахований відповідачем до страхового стажу.
Крім того, щодо періоду з 17.09.2013 по 08.07.2014, суд першої інстанції зазначив, що виявлений відповідачем недолік оформлення трудової книжки (розбіжності в даті звільнення з датою наказу про таке звільнення), що послугував підставою для внесення такого запису про звільнення, не може вважатися достатньою підставою неврахування її відомостей при обчисленні стажу роботи, оскільки внесення записів до відомостей про особу до трудової книжки не здійснювалось позивачем.
Таким чином, обираючи належний спосіб захисту прав позивача суд вважав за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області № 163650008110 від 20.10.2025 та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.10.2025 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в оскаржуваній відповідачем частині з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування визначаються Законом № 1058-IV.
Положеннями частини 1 ст. 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 30 Закону № 1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону № 1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп:
до досягнення особою 23 років включно - 1 рік;
від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки;
від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки;
від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки;
від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років;
від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років;
від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років;
від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років;
від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років;
від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років;
від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років;
від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років;
від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років;
від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.
Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.
Положеннями статті 34 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою.
Отже, обов`язковими умовами для призначення пенсії по інвалідності, відповідно до вказаної вище норми, у випадку встановлення інвалідності ІІІ групи, є вік - від 40 років до 42 включно років та 9 років страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією.
Відповідно до рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області про відмову в призначенні пенсії по інвалідності від 20.10.2025 № 163650008110, вік позивача - 41 рік 10 місяців, страховий стаж - 06 років 01 місяць 19 днів.
Підставою для відмови в призначенні пенсії визначено відсутність у позивача необхідного стажу, тривалістю 9 років.
За доданими документами згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.03.2007 ОСОБА_1 до страхового стажу ГУ ПФУ в Миколаївській області не зараховано періоди роботи на території Російської Федерації: з 02.03.2007 по 31.01.2008; з 20.02.2008 по 07.12.2008; з 08.12.2008 по 31.10.2009; з 02.11.2009 по 13.10.2010, з 20.10.2011 по 06.09.2012; з 26.09.2012 по 13.08.2013; з 17.09.2013 по 08.07.2014, з 18.08.2014 по 15.05.2015; з 03.07.2015 по 31.05.2016; з 21.06.2016 по 17.02.2017; з 27.02.2017 по 16.05.2017; з 18.05.2017 по 27.04.2018; з 21.05.2018 по 31.05.2018; з 02.08.2018 по 23.04.2019; з 24.05.2019 по 16.03.2020, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді від 13.03.1992 року. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991. Крім того, за період роботи 17.09.2013 по 08.07.2014 в підставах внесення запису про звільнення не збігається у часі дата звільнення з роботи (08.07.2014) з датою наказу (08.07.2013).
Такі доводи пенсійного органу щодо правомірної відмови у не врахуванні періодів роботи позивача на території Російській Федерації, у зв`язку з припиненням Російською Федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді від 13.03.1992, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.
На час здійснення позивачем трудової діяльності у спірний період діяла Угода від 13.03.1992, укладена в тому числі між Україною та Російською Федерацією, відповідно до якої пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають.
Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань “відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди”. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Так, ст. 5 Угоди передбачається, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Згідно з ч. 2 ст. 6 Угоди, для встановлення права на пенсію, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
За приписами ч. 2 ст. 13 Угоди, пенсійні права громадян держав-учасників Угоди, що виникли у відповідності до положень даної Угоди, не втрачають своєї сили і в разі його виходу з Угоди держави-учасника, на території якого вони проживають.
Враховуючи, що позивач набув трудовий стаж у той час, коли вказана Угода діяла, як зі сторони України, так і зі сторони Російської Федерації пенсійне право позивача як громадянина держави-учасника Угоди, що виникло у відповідності до положень даної Угоди, не втратило своєї сили і в разі виходу з Угоди держави-учасника, а тому підстави для не зарахування спірного трудового стажу відсутні.
Відповідно до Постанови №1328, Україна вийшла з вищезазначеної Угоди.
Вищевказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, Україна продовжує виконувати взяті на себе зобов`язання, які пов`язані з правовідносинами, які виникли до набрання чинності Постановою №1328.
Таким чином, Угода підлягає застосуванню до правовідносин які відбулись до 02.12.2022.
На час роботи позивача в Російській Федерації Україна була учасником Угоди, відтак норми Угоди застосовуються до спірних відносин.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.11.2025 року у справі №560/129/24.
Окрім того, не зважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28.01.2025 у справі №620/3530/22.
До того ж, є загальновідомим фактом, що Російська Федерація денансувала з 01.01.2023 Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення.
Відтак, період роботи позивача з 02.03.2007 по 31.01.2008, з 20.02.2008 по 07.12.2008, з 08.12.2008 по 31.10.2009, з 02.11.2009 по 13.10.2010, з 20.10.2011 по 06.09.2012, з 26.09.2012 по 13.08.2013, з 17.09.2013 по 08.07.2014, з 18.08.2014 по 15.05.2015, з 03.07.2015 по 31.05.2016, з 21.06.2016 по 17.02.2017, з 27.02.2017 по 16.05.2017, з 18.05.2017 по 27.04.2018, з 21.05.2018 по 31.05.2018, з 02.08.2018 по 23.04.2019 та з 24.05.2019 по 16.03.2020 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача, про що правильно зазначено судом першої інстанції.
Щодо аргументів відповідача про те, що дата запису про звільнення (08.07.2014) не збігається у часі з датою наказу (08.07.2013) у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 за період роботи з 17.09.2013 по 08.07.2014, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до законодавства відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 , у постанові від 09.08.2019 по справі № 654/890/17.
Колегія суддів зазначає, що в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.05.2022 у справі № 120/1089/19, від 17.09.2024 у справі № 440/4164/23.
Окрім того, в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а Верховний Суд висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19.
Тож наявність недоліків в оформленні трудової книжки не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист з огляду на те, що особа жодним чином не впливає на дотримання/недотримання роботодавцем порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі її недоліки, та підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, про що також зазначив Верховний Суд в постанові від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19.
Доказів на підтвердження недостовірності записів у трудовій книжці ОСОБА_1 за період роботи з 17.09.2013 по 08.07.2014 відповідачем суду не надано та відповідних доводів не заявлено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що право позивача на зарахування періоду з 17.09.2013 по 08.07.2014 до страхового стажу для призначення пенсії не повинно бути обмежено обставинами, незалежними від нього, а саме допущення роботодавцем неточностей при оформленні трудової книжки.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області № 163650008110 від 20.10.2025 прийняте не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі статтею 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно з Рішенням ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 (заява № 29979/04), принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ефективним способом захисту порушених прав є зобов`язання ГУ ПФУ в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.10.2025 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду в оскаржуваній частині не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2026 по справі № 440/2953/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий