ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 711/9118/25		
Провадження № 22-ц/821/1269/26		
Категорія: 311020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.
за участю секретаря: Руденко А.О. 

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Гаражно - будівельний автокооператив «Електрон»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2026 року (ухваленого під головуванням судді Булгакової Г.В. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси) у справі за позовом ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 18.07.2018 він перебував у трудових відносинах з ГБК «Електрон» на посаді голови кооперативу. 
На підставі наказу від 01.07.2025 № 3-к його було звільнено з посади 09.07.2025 за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України). 
Відповідно до розрахункової відомості, при звільненні позивачу нараховано заробітну плату за відпрацьований час у розмірі 2 996,56 грн та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 38 076,56 грн.
Після утримання податку з доходів фізичних осіб (7 393,16 грн) та військового збору (2 053,66 грн), сума до виплати становила 31 626,30 грн.
Однак, у день звільнення відповідач виплатив лише 8 500,00 грн, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 23 126,30 грн.
Позивач вказує, що звертався до відповідача з письмовою заявою про здійснення повного розрахунку, проте вона була залишена без реагування. 
Оскільки в порушення статті 116 КЗпП України відповідач не виплатив належні суми в день звільнення, позивач просить стягнути вказану заборгованість, а також середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 27 019,05 грн на підставі статті 117 КЗпП України. 
Крім того, внаслідок незаконних дій відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях через тривалу невиплату зароблених коштів, що призвело до порушення звичайного ритму життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його організації та постійного нервового напруження, яке супроводжувалося погіршенням стану здоров`я. Завдану моральну шкоду він оцінив у розмірі 20 000,00 грн. 
Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд постановити рішення, яким стягнути з автокоопетариву «Електрон» заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 126,30 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 019,05 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2026 року позовні вимоги - задоволено частково. 
Стягнуто з Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплатах при звільненні у розмірі 23 126,30 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2025 по 30.09.2025 у розмірі 27 019,05 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн, а всього 52 145,35 грн.
Стягнуто з Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 332,32 грн.
Стягнуто з Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. 
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що вимога про стягнення основної суми заборгованості при звільненні у розмірі 23 126,30 грн є доведеною, законною та підлягає задоволенню. 
Вирішуючи вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд, встановив факт порушення відповідачем обов`язку щодо повного розрахунку з позивачем у день його звільнення (09.07.2025), врахував , що спір щодо розміру належних сум вирішено на користь працівника у повному обсязі, тому вважав, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є законною та обґрунтованою.
При обчисленні розміру середнього заробітку суд керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, та здійснивши власні розрахунки , встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить: 457,95 грн (середньоденний заробіток) ? 59 (робочих днів затримки) = 27 019,05 грн. і оскільки розрахована сума повністю збігається із заявленою позивачем вимогою, а період затримки не перевищує встановлений частиною 1 статті 117 КЗпП України шестимісячний строк, суд вважав вимогу про стягнення середнього заробітку в сумі 27 019,05 грн законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.
Задовольняючи частково вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд, оцінивши обставини справи, дійшов висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача (тривалої невиплати належних коштів при звільненні) позивач був позбавлений можливості своєчасно розпоряджатися власними доходами, це спричинило йому психологічний дискомфорт, порушило звичний ритм життя та змусило докладати суттєвих додаткових зусиль для захисту своїх прав у судовому порядку і визначив розмір компенсації у сумі 2 000,00 грн, що, на переконання суду, є адекватною та достатньою сатисфакцією. Такий розмір відповідає глибині страждань позивача, не призводить до його безпідставного збагачення та водночас виконує функцію справедливої компенсації за завдані нематеріальні втрати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 24 квітня 2026 року,  Гаражно-будівельний автокооператив «Електрон», вважаючи оскаржуване рішення незаконним, необгрунтованим, прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, просив суд скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2026 року та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив фундаментальну процесуальну помилку, яка має систематичний характер та безпосередньо вплинула на правильність вирішення справи по суті, а саме – фактично переклав обов`язок доказування із позивача на відповідача, що прямо суперечить ст. 81 ЦПК України.
Вважає, що позивачем не доведено належними доказами обставини справи.
Натомість суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 78-80 ЦПК України, визнав доведеними обставини, які базуються виключно на твердженнях позивача, поясненнях свідка та припущеннях щодо бухгалтерських операцій.
Суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення покази свідка, проте такі докази не можуть підміняти собою первинні бухгалтерські документи.
Суд фактично проігнорував доводи відповідача про те, що, перебуваючи на посаді керівника кооперативу, ОСОБА_1 не забезпечив належної передачі первинної документації новому керівнику.
Вказує, що в матеріалах справи беззаперечно встановлено наявність двох взаємовиключних документів, а саме наказу від 24.06.2025, яким визначено 96 календарних днів невикористаної відпустки, та наказу від 01.07.2025, в якому зазначено вже 136 календарних днів. Обидва документи створені за безпосередньої участі позивача у період виконання ним обов`язків керівника кооперативу, що надає їм формально рівний юридичний статус та однакову доказову природу.
Суд першої інстанції проігнорував сам факт наявності суперечливих документів та без належної мотивації надав перевагу наказу від 01.07.2025., при цьому, не навів переконливих аргументів, чому саме цей документ є більш достовірним, ніж наказ від 24.06.2025.
Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, положення ст.ст. 116. 117 КЗпП України, що призвело до помилкового визначення періоду відповідальності відповідача та, як наслідок, до безпідставного задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
У даній справі наявність реального спору між сторонами є очевидною, такий спір існує щодо кількості днів невикористаної відпустки, що безпосередньо впливає на розмір грошових вимог.
Вважає, що суд першої інстанції допустив критичну юридичну помилку, яка має систематичний характер і свідчить про неправильне розуміння правової природи спірних правовідносин, а саме – фактично ототожнив за своєю суттю та правовими наслідками категорії: бухгалтерське нарахування, податкові операції та фактичну заборгованість перед працівником.
Суд не врахував, що позивач взагалі не надав жодного належного первинного бухгалтерського документа, який би підтверджував факт нарахування саме тих сум, які він заявляв до стягнення, а також факт їх невиплати.
Вказує, що суд першої інстанції фактично визнав моральну шкоду доведеною, чим створив небезпечний прецедент, за яким моральна шкода презюмується без необхідності її доведення. Такий підхід прямо суперечить положенням ст. 23 ЦК України, яка встановлює, що моральна шкода підлягає відшкодуванню лише у разі доведення факту її заподіяння, а також практиці ВС, який неодноразово наголошував, що моральна шкода не може бути абстрактною чи гіпотетичною, а має бути реальною та підтверджуватися належними доказами.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 15 травня 2026 року ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги тотожними доводам відзиву на позовну заяву та необґрунтованими, просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2026 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» - залишити без задоволення. 

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 18.07.2018 по 09.07.2025 позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем - ГБК «Електрон», обіймаючи посаду голови кооперативу.
Відповідно до протоколу загальних зборів членів ГБК «Електрон» № 2 від 21.06.2025, було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника з 09.07.2025 та призначення на цю посаду ОСОБА_2 .
На виконання вказаного рішення загальних зборів, наказом № 3-«К» від 01.07.2025 позивача було звільнено з займаної посади з 09.07.2025 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.
При звільненні позивачу було нараховано заробітну плату за відпрацьований час у липні 2025 року (7 робочих днів) та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно з розрахунковою відомістю за липень 2025 року, загальна сума нарахувань становила 41 073,12 грн, з яких після утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору до виплати належало 31 626,30 грн.
У день звільнення, 09.07.2025, відповідач провів розрахунок із позивачем лише частково, виплативши грошові кошти в сумі 8 500,00 грн. Факт наявності заборгованості перед позивачем у розмірі 23 126,30 грн підтверджується розрахунковою відомістю за липень 2025 року та актом передачі справ від 12.07.2025, який підписаний новообраним головою ГБК «Електрон» ОСОБА_2 та бухгалтером ОСОБА_3 без жодних зауважень чи застережень.
01.09.2025 позивач надіслав на адресу відповідача письмову вимогу про виплату належних йому сум. Вказана заява була отримана відповідачем 11.09.2025, однак залишена ним без задоволення.
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що з 01.10.2021 по 31.07.2025 працювала бухгалтером у ГБК «Електрон». Вона зазначила, що після зборів членів кооперативу підготувала проєкт наказу від 24.06.2025. Згодом, після підрахунку днів невикористаної відпустки, свідок склала остаточну редакцію наказу від 01.07.2025, який було подано до ЦНАПу для внесення змін до відомостей про керівника. ОСОБА_3 підтвердила, що особисто готувала розрахункову відомість, де компенсація за відпустку була нарахована за 136 днів. Із суми виплати позивачу було утримано та перераховано до бюджету ПДФО, військовий збір та ЄСВ.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України). 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Щодо стягнення заборгованості із заробітної плати
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.
Згідно зі статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 757/23764/20).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у день звільнення 07.09.2025 з ним не було проведено повного розрахунку, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 23 126,30 грн.
На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано детальний розрахунок, копію наказу №3 «К» від 01.07.2025, копію розрахункової відомості станом на 09.07.2025, копію довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 (сформовано 01.09.2025 року), акт передачі справ від 12.07.2025 та виписку по рахунку автокооперативу «Електрон» за період з 01.07.2025 по 31.07.2025. 
Оцінивши зазначені докази, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що надані докази в сукупності з показами свідка, підтверджують наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 23 126,30 грн.
Колегія суддів погоджується із тим, що факт здійснення роботодавцем податкових платежів із зазначеної суми нарахувань є належним та допустимим підтвердженням визнання відповідачем обсягу заборгованості. Зокрема, перерахування до бюджету сум ПДФО, військового збору та ЄСВ, розрахованих виходячи із загального нарахування у розмірі 41 073,12 грн, свідчить про те, що у бухгалтерському та податковому обліку підприємства заборгованість перед позивачем була зафіксована у повному обсязі, а саме: 2 996,56 грн заробітна плата за фактично відпрацьований час у липні 2025 року; 38 076,56 грн грошова компенсація за 136 днів невикористаної відпустки.
Також підтвердженням визнання заборгованості відповідачем є підписання бухгалтером ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та новообраним головою ГБК «Електрон» ОСОБА_2 акту передачі від 12.07.2025, в якому, зокрема, зазначено про заборгованість ОСОБА_1 у розмірі 23 126,30 грн. 
Колегія суддів зауважує, що відповідачем не заперечується той факт, що при звільненні з позивачем було проведено частково розрахунок і сплачено 8 500,00 грн та не заперечується наявність заборгованості, проте, відповідач не погоджується із тим, що нарахування компенсації за невикористані відпустки здійснювалась за 136 календарних днів. 
Так, в апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що в матеріалах справи беззаперечно встановлено наявність двох взаємовиключних документів, а саме наказу від 24.06.2025, яким визначено 96 календарних днів невикористаної відпустки, та наказу від 01.07.2025, в якому зазначено вже 136 календарних днів. Обидва документи створені за безпосередньої участі позивача у період виконання ним обов`язків керівника кооперативу, що надає їм формально рівний юридичний статус та однакову доказову природу. Суд першої інстанції проігнорував сам факт наявності суперечливих документів та без належної мотивації надав перевагу наказу від 01.07.2025, при цьому, не навів переконливих аргументів, чому саме цей документ є більш достовірним, ніж наказ від 24.06.2025.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги в цій частині, вважає, що суд першої інстанції правомірно при вирішенні вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі взяв до уваги наказ № 3 «К» від 01.07.2025, оскільки на загальних зборах членів ГБК «Електрон» від 21.06.2025, оформлених протоколом № 2 та зареєстрованому приватним нотаріусом Корчемною М.В. в реєстрі за номером 2029,2030, було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника з 09.07.2025 та обрання головою автокооперативу ОСОБА_2 з 10.07.2025 та зобов`язання внести відомості до ЄДР.
Рішення загальних зборів членів ГБК «Електрон» від 21.06.2025, оформлене протоколом № 2 , не оспорювалося і є чинним.
Отже наказ № 3 «К» від 01 липня 2025 року «по особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 голову ГБК «Електрон», з 09.07.2025 за власним бажанням ( ст. 38 КЗпП України» було видано на підставі рішення загальних зборів членів автокооперативу від 21.06.2025 та відповідає його змісту, зокрема щодо дати звільнення позивача та призначення ОСОБА_2 головою автокооперативу.
Крім того, наказ № 3 «К» від 01.07.2025 сторонами не оспорювався і відповідно до вимог ведення кадрової документації, наказ містить усі ключові елементи: формулювання підстави, дату звільнення та посилання на норму КЗпП України і саме на підставі вказаного наказу, було звільнено позивача з посади голови кооперативу та призначено новообраного, що й стало підставою для внесення відомостей до ЄДР та підтверджується відомостями з опендатабот та є загальнодоступною інформацією.
Тому суд першої інстанції правомірно взяв до уваги наказ № 3 «К» від 01.07.2025 , а не наказ від 24.06.2025, який згідно показів свідка, що його готувала, був попереднім проєктом (чернеткою). 
Крім того, відхиляючи наданий відповідачем наказ від 24.06.2025 як беззаперечний доказ, суд вірно виходив із того, що він заперечується позивачем та не підкріплений первинною бухгалтерською документацією.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення покази свідка, проте такі докази не можуть підміняти собою первинні бухгалтерські документи, є необгрунтованими, оскільки рішення суду грунтується на належних письмових доказах, долучених до матеріалів справи та показах свідка в сукупності.
Доводи скаржника, що суд фактично проігнорував доводи відповідача про те, що перебуваючи на посаді керівника кооперативу, позивач не забезпечив належної передачі первинної документації новому керівнику, відхиляються колегією суддів як безпідставні, оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості по заробітній платі, ключовими питаннями для вирішення якої є факт наявності заборгованості, її розмір та підстави виникнення. Питання передачі первинної документації є окремим предметом правовідносин.
За наведених підстав, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що вимога про стягнення основної суми заборгованості при звільненні у розмірі 23 126,30 грн є доведеною, законною та підлягає задоволенню.
Доводи скаржника, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив фундаментальну процесуальну помилку, яка має систематичний характер та безпосередньо вплинула на правильність вирішення справи по суті, а саме – фактично переклав обов`язок доказування із позивача на відповідача, що прямо суперечить ст. 81 ЦПК України, відхиляються колегією суддів, оскільки доведення відсутності заборгованості зі сплати заробітної плати покладається саме на відповідача.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-В викладено висновок про те, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року в справі № 306/2708/23 (провадження № 14-84цс25) зазначено, що «Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Середній заробіток розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
У абзаці 3 пункту 2 Розділу ІІ Порядку № 100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Встановивши, що відповідач при звільненні позивача не виплатив йому заборгованість із заробітної плати у сумі 23 126,30 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Судом першої інстанції встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 457,95 грн, що розрахований з огляду на заробітну плату позивача за два останні повно відпрацьовані ним місяці ( травень та червень 2025 року) у сумі 19 692,00 грн та 43 (кількість відпрацьованих робочих днів за цей період).
Також судом першої інстанції вірно встановлено період затримки розрахунку при звільненні, за який підлягає стягненню середній заробіток і який становить 59 робочих днів.
Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 липня 2025 року (день звільнення) по 01.10.2025 року (день звернення до суду із позовною заявою) становить 27 019,05 грн (59 робочих днів х 457,95 грн).
Розрахунок здійснений судом правильно, із дотриманням вимог Порядку №100 та колегія суддів з ним погоджується.
Встановивши, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не перевищує встановлений ч. 1 ст. 117 КЗпП України шестимісячний строк, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість цих вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 019,05 грн. 
Доводи скаржника, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, положення ст.ст. 116. 117 КЗпП України, що призвело до помилкового визначення періоду відповідальності відповідача та, як наслідок, до безпідставного задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, при цьому, на помилковість періоду скаржник зазначає його визначення не з дати звільнення позивача, а саме з моменту отримання відповідної вимоги від працівника, проте, такі доводи скаржника є безпідставними, оскільки трудове законодавство України чітко визначає, що нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку починається з наступного дня після звільнення працівника. Виплата всіх належних сум (згідно зі ст. 116 КЗпП України) проводиться безпосередньо в день звільнення, а будь-які вимоги або заяви про це є лише інструментом нагадування для роботодавця про його прямий юридичний обов`язок, а не точкою відліку відповідальності. Відповідно до практики Верховного Суду, обов`язок роботодавця провести повний розрахунок із працівником виникає саме в день припинення трудових відносин . Якщо цього не сталося з вини підприємства, установа чи організація несе передбачену ст. 117 КЗпП України відповідальність, а період виплати середнього заробітку розраховується з першого дня після дати звільнення.
Щодо відшкодування моральної шкоди
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин (шляхом присудження невиплачених сум чи виконання рішення суду про їх стягнення), а має самостійне юридичне значення.
Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконної невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Прийнявши до уваги протиправні дії відповідача, урахувавши тривалість порушення, характер немайнових втрат та тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, суд, керуючись принципами розумності та справедливості, обґрунтовано вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, що є адекватною та достатньою сатисфакцією.
Таким чином, суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Доводи скаржника, що суд першої інстанції фактично визнав моральну шкоду доведеною чим створив небезпечний прецедент, за якою моральна шкода презюмується без необхідності її доведення, що суперечить положенням ст. 23 ЦК України, яка встановлює, що моральна шкода підлягає відшкодуванню лише у разі доведення факту її заподіяння, а також практиці ВС, який неодноразово наголошував, що моральна шкода не може бути абстрактною чи гіпотетичною, а має бути реальною та підтверджуватися належними доказами, є безпідставними, оскільки трудовим законодавством (ст. 237-1 КЗпП України ) прямо передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди, якщо порушення його законних прав (зокрема незаконне звільнення, невиплата розрахункових тощо) призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У таких трудових спорах сам факт порушення трудових прав працівника є достатньою підставою для висновку про заподіяння йому моральних страждань, тому позивач у цих правовідносинах не зобов`язаний доводити всі деталі своїх психологічних переживань, адже порушення трудових прав апріорі викликає негативні наслідки. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, яке відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного автокооперативу «Електрон» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції – залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   Л.І. Василенко 

Ю.В. Сіренко