Справа № 510/2472/24
Провадження 2/510/957/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2026 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.
при секретарі – Іванової Н.С.
розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
в с т а н о в и в:
Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що 08.10.2024 р. між нею та відповідачкою, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі – продажу вищевказаної квартири, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано усі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що відповідачка не зареєстрували своє право власності на частину вищевказаного майна у відповідному реєстрі. Таким чином, придбане позивачкою майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що позивачка є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, вона просить задовольнити позовні вимоги. 
Позивачка у підготовче судове засідання не з`явилась, від представника позивачки адвоката Златі Д.С. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. 
Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає. 
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не порушує права, свободи та інтереси інших осіб та не суперечить закону.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.
В ході розгляду справи судом встановлено, що 08.10.2024 позивачка домовилась із відповідачкою про купівлю квартири АДРЕСА_1 . В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивачка передала відповідачці обумовлену суму грошей, що підтверджується розпискою відповідачки у договорі купівлі – продажу від 08.10.2024 р., а відповідачка надала позивачці об`єкт нерухомості для вільного користування і володіння. 
Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивачка, через деякий час, запропонувала відповідачам привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. На її вимогу відповідачка повідомила, що не можуть це зробити, оскільки, не зареєстрували своє право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості у відповідному реєстрі. Про існування цих обставин, позивачці, до укладення договору купівлі – продажу, не було відомо. 
Згідно з дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи, частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 14.03.1996 року. Крім того, рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 20.07.2017 року за ОСОБА_3 визнано право власності на іншу частину квартири після смерті чоловіка ОСОБА_4 , однак державну реєстрацію права власності у відповідному реєстрі на частину проведено не було, на момент укладання договору, тобто на 08.10.2024 р н .
Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду докази в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. 
Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі – продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивачка передала відповідачці обумовлену суму коштів, а відповідачка передала позивачці нерухоме майно та ключі від нього. 
Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачці була передана обумовлена сума грошей, а позивачці – об`єкт нерухомості. Відповідачка жодного разу не висували вимоги щодо повернення об`єкту нерухомості, не заперечували проти визнання права власності за позивачкою, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи.
Згідно норм ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. 
Так, позивач набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкт нерухомості у відповідача, який вона фактично не мала права відчужувати.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. 
Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачкою, як за добросовісним набувачем, право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Виходячи з вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 50, 58, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 328, 220, 330, 388, 397 ЦК України, -
В И Р І Ш И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя К.В. Сорокін