ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року
м. Чернівці
справа № 727/8365/25
провадження № 22-ц/822/430/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 грудня 2025 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Одовічен Я. В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість:
- за договором позики від 28 жовтня 2023 року № 4917626 у сумі 24 900 гривень, з яких: 6 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 18 900 гривень - заборгованість за процентами;
- за договором позики від 28 жовтня 2023 року № 76659866 у сумі 20 000 гривень, з яких: 5 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 15 000 гривень - заборгованість за процентами;
- за договором про споживчий кредит від 28 жовтня 2023 року № 7676310 у сумі 14 344 гривень, з яких: 4 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 9 584 гривень - заборгованість за процентами, 760 гривень - заборгованість за комісією.
Позов обґрунтований тим, що 28 жовтня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договори позики № 4917626 та № 76659866.
28 жовтня 2023 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 76659866.
За наведеного вказує, що сторони між собою узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів, на обумовлених в них умовах шляхом підписання таких за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань у ОСОБА_1 перед первісними кредитора виникла заборгованість за договорами № 4917626, № 76659866 та № 7676310 у загальній сумі 49 219 гривень.
14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, до якого в подальшому вносилися зміни та доповнення згідно з додатковими угодами, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до відповідача.
Відповідно до акту прийому передачі та витягу з реєстру боржників від 11 квітня 2024 року № 23 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 4917626 у сумі 24 900 гривень, з яких: 6 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 18 600 гривень - заборгованість за процентами.
Відповідно до акту прийому передачі та витягу з реєстру боржників від 11 квітня 2024 року № 22 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 76659866 у сумі 20 000 гривні, з яких: 5 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 15 000 гривні - заборгованість за процентами.
27 лютого 2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 27022024, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до відповідача.
Відповідно до акту прийому передачі та витягу з реєстру боржників від 27 лютого 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 7676310 у сумі 14 344 гривень, з яких: 4 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 9 584 гривень - заборгованість за процентами та 760 гривень - заборгованість по комісії.
Оскільки відповідач у встановлених вищевказаними договорами порядку та строки грошові кошти не повернув, з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило позовні вимоги задовольнити повністю.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 грудня 2025 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість в загальній сумі 59 244 гривень, яка складається із:
- заборгованості за договором позики від 28 жовтня 2023 року № 4917626 у сумі 24 900 гривень, з яких: 6 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 18 900 гривень - заборгованість за процентами;
- заборгованості за договором про споживчий кредит від 28 жовтня 2023 року № 76659866 у сумі 20 000 гривень, з яких: 5 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 15 000 гривень - заборгованість за процентами;
- заборгованості за договором позики від 28 жовтня 2023 року № 7676310 у сумі 14 344 гривень, з яких: 4 000 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 9 584 гривень - заборгованість за процентами, 760 гривень - заборгованість за комісією.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за встановлених судом фактичних обставин справи ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «МІЛОАН» як первісні кредитори свої зобов`язання перед позичальником виконали в повному обсязі, надали відповідачу кредити, однак останній взяті на себе за договорами зобов`язання належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості.
Факт надання коштів відповідачу за кредитними договорами підтверджується сукупністю доказів, зокрема листами ТОВ «ФІНЕКСПРЕС», АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОТП БАНК», згідно з якими кредитні кошти були успішно зараховані на картковий рахунок відповідача. 
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що за умовами договорів № 4917626 та № 76659866 сторони погодили нарахування процентів щоденно на залишок позики, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування. Оскільки відповідач не здійснив повного погашення заборгованості, ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» правомірно нараховувало проценти за фактичний час користування коштами, що узгоджується із умовами кредитних договорів та підтверджується детальними розрахунками заборгованості.
Щодо договору № 7676310, укладеного з ТОВ «МІЛОАН», суд дійшов висновку, що сторони узгодили його істотні умови, а тому, з огляду на порушення відповідачем його умов та доведеності факту перерахування кредитних коштів з останнього слід стягнути прострочену заборгованість.
За висновком суду ТОВ «ФК «ЄАПБ» довело наявність права вимоги до відповідача за всіма трьома договорами, що підтверджується договорами факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року та № 27022024 від 27 лютого 2024 року, а також актами прийому-передачі реєстрів боржників № 22 та № 23 від 11 квітня 2024 року та реєстру від 27 лютого 2024 року. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції від 23 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» відмовити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що позивачем не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів видачі ОСОБА_1 кредитних коштів за трьома кредитними договорами від 28 жовтня 2023 року. Надання розрахунків заборгованості чи витягів з реєстрів прав вимоги за договорами факторингу є недостатнім для підтвердження наявності боргу, оскільки ці документи не є первинними бухгалтерськими документами, що підтверджують факт реального перерахування (видачі) коштів відповідачу.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого і помилкового висновку про належне виконання зобов`язання первісним кредитором, оскільки факт передачі коштів безпосередньо ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» не підтверджений жодним доказом. Реальний характер договору позики та відсутність факту передачі предмета позики саме позикодавцем свідчить про те, що договірні відносини між сторонами не виникли, а отже, у первісного кредитора не виникло право вимоги, яке могло б бути відступлене на користь позивача за договором факторингу.
Перерахування коштів сторонньою особою, яка не є стороною кредитних договорів, є грубим порушенням істотних умов цих правочинів та принципу належного виконання зобов`язання за ст. 526 ЦК України.
Оскільки відповідач не погоджував залучення третіх осіб до виконання обов`язку з надання позики, посилання суду на «платіжне посередництво» як на достатній доказ є неправомірним, оскільки наявність внутрішніх домовленостей між фінансовими установами не може змінювати умови підписаного сторонами договору та створювати для позичальника обов`язок повертати кошти особі, яка їх фактично не надавала.
Відсутність належного документального підтвердження факту перерахування грошових коштів безпосередньо первісними кредиторами повністю спростовує висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Узагальненні доводи та заперечення інших учасників справи
ТОВ «ФК «ЄАПБ» у відзиві просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Посилається на те, що відповідач був належним чином ознайомлений з умовами кредитних договорів, обставини укладення вказаних договорів належними та допустимими доказами не спростувала.
Отже, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили умови кредитних договорів.
Вважає, що факт перерахування кредитними коштами підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, відповідач цього не спростував, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за трьома кредитними договорами.
І. 28 жовтня 2023 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 4917626 в електронній формі, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «m8Wzxz63qV» (а. с . 9 - 11).
Згідно з пунктом 1 договору позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Позику»), на погоджений умовами договору строк (надалі «строк позики»), шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.
Пунктом 2 договору передбачено, що сума позики - 6 000 гривень, строк позики -15 днів, базова процентна ставка за перший день користування позикою (фіксована) - 44,86 % (фіксована), базова процентна ставка з другого дня користування користування позикою до дати повернення позики - 3 % (фіксована), дата надання позики 28 жовтня 2023 року, дата повернення позики 12 листопада 2023 року, знижена процентна ставка/день 0,01 %, процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день 3,5 %, орієнтовна реальна річна процентна ставка 844442,25 %, орієнтовна загальна вартість позики 8 700 гривень.
У пункті 28 договору позики містяться реквізити електронного платіжного засобу позичальника, зокрема номер платіжної картки НОМЕР_1 .
Факт перерахування коштів відповідачу за кредитним договором підтверджується випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 28 жовтня 2023 року по 09 лютого 2024 року по картковому рахунку № НОМЕР_2 , який емітовано на ім`я ОСОБА_1 . Зокрема встановлено, що 28 жовтня 2023 року на рахунок відповідачки надійшли грошові кошти у розмірі 6 000 гривень (а. с. 168 - 171, 202).
З розрахунку заборгованості ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» по кредитному договору № 4917626 від 28 жовтня 2023 року вбачається, що станом на 11 квітня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 складає 24 900 гривень, з яких 6 000 гривень - основного боргу, 18 900 гривень - заборгованість по відсоткам за період з 28 жовтня 2023 року по 10 лютого 2024 року (а. с. 13 - 16).
14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21 (а. с. 16 - 18), до якого в подальшому вносилися зміни та доповнення згідно з Додатковими угодами № 2 від 28 липня 2021 року (а. с. 19), № 7 від 13 червня 2022 року (а. с. 20), № 22 від 11 квітня 2024 року (а. с. 21), відповідно до умов яких до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відступлено право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором позики № 4917626 від 28 жовтня 2023 року.
Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників № 23 від 11 квітня 2024 року (а. с. 22), платіжної інструкції № 21169 від 18 квітня 2024 року (а. с. 23), витягу з реєстру боржників № 23 від 11 квітня 2024 року (а. с. 24), ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» передало, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло реєстр боржників № 23 від 11 квітня 2024 року та здійснило плату за відступлення права вимоги згідно з додатковою угодою № 22 від 11 квітня 2024 року до договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року.
У витязі з реєстру боржників № 23 від 11 квітня 2024 року зазначено, що розмір заборгованості, який виник у позичальника за договором позики № 4917626 від 28 жовтня 2023 року перед первісним кредитором, та відступається відповідно до умов договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» становить 18 900 гривень (а. с. 24).
ІІ. 28 жовтня 2023 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 76659866 в електронній формі, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «eAKISO16z2» (а. с. 25 - 27).
Згідно з пунктом 1 договору позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Позику»), на погоджений умовами договору строк (надалі «строк позики»), шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.
Пунктом 2 договору передбачено, що сума позики - 5 000 гривень, строк позики - 30 днів, базова процентна ставка (базова) / день - 2,5 % (фіксована), дата надання позики 28 жовтня 2023 року, дата повернення позики 26 листопада 2023 року, знижена процентна ставка на день - 2,5 %, процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день 2,7 %, орієнтовна реальна річна процентна ставка 114 432,08 %, орієнтовна загальна вартість позики 8 750 гривень.
У пункті 28 договору позики містяться реквізити електронного платіжного засобу позичальника, зокрема номер платіжної картки НОМЕР_1 .
Факт перерахування коштів відповідачу за кредитним договором підтверджується випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 28 жовтня 2023 року по 09 лютого 2024 року по картковому рахунку № НОМЕР_2 , який емітовано на ім`я ОСОБА_1 . Зокрема встановлено, що 28 жовтня 2023 року на рахунок відповідачки надійшли грошові кошти у розмірі 5 000 гривень (а. с. 168 - 171, 202).
З розрахунку заборгованості ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» по кредитному договору № 76659866 від 28 жовтня 2023 року вбачається, що станом на 11 квітня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 складає 20 000 гривень, з яких 5 000 гривень - основного боргу, 15 000 гривень - заборгованість по відсоткам за період з 28 жовтня 2023 року по 24 лютого 2024 року (а. с. 28 - 30).
14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21 (а. с. 16 - 18), до якого в подальшому вносилися зміни та доповнення згідно з Додатковими угодами № 2 від 28 липня 2021 року (а. с. 19), № 7 від 13 червня 2022 року (а. с. 20), № 22 від 11 квітня 2024 року (а. с. 21), відповідно до умов яких до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відступлено право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором позики № 76659866 від 28 жовтня 2023 року.
Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників № 22 від 11 квітня 2024 року (а. с. 31), платіжної інструкції № 21156 від 15 квітня 2024 року (а. с. 32), витягу з реєстру боржників № 22 від 11 квітня 2024 року (а. с. 33), ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» передало, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло реєстр боржників № 22 від 11 квітня 2024 року та здійснило плату за відступлення права вимоги згідно з додатковою угодою № 22 від 11 квітня 2024 року до договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року.
У витязі з реєстру боржників № 22 від 11 квітня 2024 року зазначено, що розмір заборгованості, який виник у позичальника за договором позики № 76659866 від 28 жовтня 2023 року перед первісним кредитором, та відступається відповідно до умов договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» становить 20 000 гривень (а. с. 33).
ІІІ. 28 жовтня 2023 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 7676310 в електронній формі, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «407400» (а. с. 25 - 27).
Відповідно до пункту 1.1 договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений пунктом 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначений у пункті 1.2, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений пунктом 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.
Відповідно до умов вказаного договору: сума кредиту становить 4 000 гривень (пункт 1.2 договору); кредит надається строком на 104 дні з 28 жовтня 2023 року та складається із 14-денного пільгового періоду, який охоплює період з дати видачі кредиту по 11 листопада 2023 року, та 90-денного поточного періоду, який починається з наступним дня за днем завершення пільгового періоду та закінчується 09 лютого 2024 року (пункт 1.3 договору); дата повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом не пізніше 09 лютого 2024 року (пункт 1.4 договору); комісія за надання кредиту становить 760 гривень, яка нараховується за ставкою 19,00% від суми кредиту одноразово (підпункт 1.5.1 договору); проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду становлять 1 400 гривень, які нараховуються 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, (підпункт 1.5.2 договору); проценти за користування кредитом протягом поточного періоду становлять 12 600 гривень, які нараховуються 3,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (підпункт 1.5.3 договору).,
Кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти НОМЕР_3 (пункт 2.1 кредитного договору).
З анкети-заявки на кредит № 7676310 від 28 жовтня 2023 року прослідковується послідовність вчинених відповідачем дій у інформаційно-комунікаційній системі позивача спрямованих на укладення кредитного договору, зокрема заповнення заявки, підписання паспорту кредиту та підписання кредитного договору (а. с. 47).
Грошові кошти у розмірі 4 000 гривень на виконання умов кредитного договору перераховані ОСОБА_1 згідно з платіжним дорученням від 28 жовтня 2023 року № 113793295 на картковий рахунок № НОМЕР_3 (а. с. 48).
Факт перерахування коштів відповідачу за кредитним договором також підтверджується листом АТ «ОТП БАНК» вих. № 68-2-23-23/12750-БТ від 14 листопада 2025 року та меморіальним ордером № 36866678 від 28 жовтня 2023 року, якими, зокрема підтверджується факт зарахування на рахунок відповідача грошових коштів у розмірі 4 000 гривень (а. с. 207 - 208).
Згідно з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 7676310, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 складає 14 344 гривень, з яких: 4 000 гривень - тіло кредиту, 9 584 гривні - проценти за користування кредитом за період з 28 жовтня 2023 року по 09 лютого 2025 року, 760 - заборгованість за комісією (а. с. 50 - 52).
27 лютого 2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 27022024, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а. с. 53 - 55).
Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 27022024 від 24 лютого 2024 року (а. с. 56), платіжної інструкції № 20914 від 01 березня 2024 року (а. с. 57), витягу з реєстру боржників від 24 лютого 2024 року (а. с. 58), ТОВ «МІЛОАН» передало, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло реєстр боржників до договору факторингу № 27022024 від 24 лютого 2024 року та здійснило плату за відступлення права вимоги.
У вказаному вище витязі з реєстру боржників зазначено, що розмір заборгованості, який виник у позичальника за договором про надання споживчого кредиту № 7676310 від 28 жовтня 2023 року перед первісним кредитором, та відступається відповідно до умов договору факторингу № 27022024 від 24 лютого 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» становить 14 344 гривень (а. с. 58).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Щодо узгодження сторонами істотних умов кредитних договорів
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.
Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.
Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
До такого виду договорів відноситься і договір позики, який відповідно до положень абзацу 2 частини першої статті 1046 ЦК України є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.
Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.
Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.
З аналізу змісту договорів від 28 жовтня 2023 року №№ 4917626, 76659866, 7676310 та порядку їх виконання, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами укладено саме кредитні договори, оскільки положення вказаних договорів передбачають зобов`язання кредитодавця щодо передачі грошових коштів позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Договір, який укладений в електронній формі є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закон № 675-VIII). електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У справі, яка переглядається, встановлено, що:
- кредитний договір від 28 жовтня 2023 року № 4917626 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 підписано останнім електронним підписом одноразовим ідентифікатором «m8Wzxz63qV», який було надіслано на номер відповідача НОМЕР_4 ;
- кредитний договір від 28 жовтня 2023 року № 76659866 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 підписано останнім електронним підписом одноразовим ідентифікатором «m8Wzxz63qV», який було надіслано на номер відповідача НОМЕР_4 ;
- кредитний договір від 28 жовтня 2023 року № 7676310 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 підписано останнім електронним підписом одноразовим ідентифікатором «407400», який було надіслано на номер відповідача НОМЕР_4.
Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавців подавав заявки на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, підтвердив умови таких, після чого позикодавці надіслали їй за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону НОМЕР_4 одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитних договорів.
Крім того, факт укладення кредитних договорів відповідачем не заперечується.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що без здійснення вказаних дій відповідачкою договори не були би укладені сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23).
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів та виникнення обов`язку щодо погашення заборгованості зі сторони відповідача
Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та у порядку, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Як вбачається з умов кредитних договорів від 28 жовтня 2023 року №№ 4917626, 76659866 кредит надається позичальниці шляхом безготівкового переказу грошової суми на його банківський рахунок за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) № НОМЕР_2, а по кредитному договору № 7676310 на платіжну картку № НОМЕР_5 .
Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідач будучи обізнаним про підписання кредитних договорів, графіків погашення кредитів та сплати відсотків, не вчиняв дії щодо захисту, на його думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаними договорами. 
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
За обставин цієї справи, ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» безпосередньо не перераховує кошти на рахунки клієнтів, а переказ коштів, у тому числі за договорами, укладеними між товариством та ОСОБА_1 , здійснювався ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС» на підставі договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам від №23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, укладеного між компанією та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (а. с. 179).
Відповідно до довідок ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» №КД-000084424/ТНПП та №КД-000084422/ТНПП від 12 листопада 2025 року, товариство підтверджує прийняття до виконання платіжних інструкцій, наданих за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, укладеного між компанією та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та завершення наступних платіжних операцій: номер 4cd4a124-be57-4959-b8b7-85b6aeb67b13 від 28 жовтня 2023 року на суму 5 000 гривень, отримувач ОСОБА_1 - ЕПЗ номер НОМЕР_2 (а.с.181); номер 4cd4a124-be57-4959-b8b7-85b6aeb67b13 від 28 жовтня 2023 року на суму 6 000 гривень, отримувач ОСОБА_1 - ЕПЗ номер НОМЕР_2 (а. с. 183).
Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 6 000 гривень за договором від 28 жовтня 2023 року № 4917626 та 5 000 гривень за договором від 28 жовтня 2023 року № 76659866 підтверджується випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 28 жовтня 2023 року 09 лютого 2024 року по картковому рахунку НОМЕР_6 , який емітовано на ім`я ОСОБА_1 , що є належним та допустимим доказом виконання первісним кредитором обов`язку з надання кредитних коштів (а. с. 168-171, 202).
Крім того, згідно пункту 2.1 кредитного договору від 28 жовтня 2023 року № 7676310, кредитні кошти у розмірі 4 000 гривень підлягають перерахунку на картковий рахунок позичальника № НОМЕР_5 (а. с. 43).
Перерахування кредитних коштів у розмірі 4 000 гривень на зазначений позичальником у кредитному договорі картковий рахунок № НОМЕР_3 підтверджено платіжним дорученням ТОВ «МІЛОАН» № 113793295 від 28 жовтня 2023 року (а. с. 48).
З листів АТ «ОТП БАНК» вих. № 68-3-23-23/10180-БТ від 19 вересня 2025 року та вих. № 68-3-23-23/12750-БТ від 14 листопада 2025 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_5 на яку 28 жовтня 2023 року через термінал ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» здійснено переказ коштів на суму 4 000 гривень, що також підтверджується меморіальним ордером № 26866678 від 28 жовтня 2023 року (а. с. 145, 207-208).
За встановлених судом обставин укладення кредитних договорів, перерахування первісними кредиторами на банківські картки відповідача грошових коштів у розмірах обумовлених кредитними договорами та водночас заперечення факту надання йому кредитних коштів є суперечливими. У такий спосіб відповідач намагається уникнути належного виконання зобов`язання.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про доведеність обставини перерахування ОСОБА_1 за кредитними договорами від 28 жовтня 2023 року №№ 4917626, 76659866 та 7676310.
У цій частині помилковими є аргументи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні первинні фінансові документи про видачу кредиту, з огляду на позицію Верховного Суду, наведену у постанові 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20 (провадження № 61-7018св21), відповідно до якої Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним.
ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «МІЛОАН» не є банківськими установами в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Первісний кредитор не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку. Оскільки, ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «МІЛОАН» є фінансовими установами, які здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, відповідно надати будь-які первинні бухгалтерські документи стосовно рахунків ОСОБА_1 фінансові установи не можуть, оскільки не володіють такою інформацією.
Враховуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку про належне виконання первісними кредиторами свого обов`язку щодо перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 за укладеними кредитними договорами шляхом їх безготівкового зарахування на вказані відповідачем рахунки, що підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів у справі.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо доведеності факту отримання кредиту та виникнення у позивача права вимоги до відповідача.
Щодо розміру заборгованості за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 7676310
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 договору про споживчий кредит № 7676310 від 28 жовтня 2023 року, кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений пунктом 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у пунктом 1.2. договору.
Відповідно до положень вказаного вище кредитного договору сторони узгодили наступні умови кредитування: сума кредиту становить 4 000 гривень (пункт 1.2 договору); строк надання кредиту - 104 дні, з яких 14 днів - пільговий період, та наступних 90 днів - поточний період (пункт 1.3 договору); комісія за надання кредиту становить 19 % від суми кредиту - 760 гривень (пункт 1.5.1 договору); процентна ставка за користування кредитом у пільговий період - 2,5 % (пункт 1.5.2 договору); процентна ставка за користування кредитом у поточний період - 3,5 % (пункт 1.5.3 договору).
У пункті 1.5. договору вказано, що загальні витрати позичальника за пільговий період складають 2 160 гривень у грошовому виразі та 7 743 325 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка за пільговий період), загальні витрати позичальника за кредитом (за весь строк кредитування) складають 14 760 гривень в грошовому виразі та 22 576 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка за весь строк кредитування). Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за пільговий період складає 6 160 гривень. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника (за весь строк кредитування) складає 18 760 гривень.
В розділі терміни та визначення договору зазначено, що проценти за користування кредитом - це плата за користування позичальником кредитними коштами, яка нараховується кредитодавцем щоденно на фактичний залишок заборгованості в межах строку кредитування згідно з пунктами 1.5.2 та 1.5.3 цього договору.
Проценти за порушення грошового зобов`язання - міра відповідальності за порушення позичальником грошового зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісій, що сплачується позичальником на вимогу кредитодавця відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Пунктом 2.2.2 договору передбачено, що нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених пунктом 2.2.3 договору.
Відповідно до пункту 2.2.3 договору, проценти нараховуються за стандартною ставкою, що визначена пунктом 1.5.3 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, та з інших причин визначена в пункті 1.5.2 процентна ставка запропонована позичальнику протягом пільгового періоду зі знижкою і є меншою за стандартну ставку встановлену пунктом 1.5.3 договору.
Якщо визначена пунктом 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної ставки, то після завершення пільгового періоду, з урахуванням пролонгацій, проценти протягом поточного періоду продовжують нараховуватись за стандартного ставкою згідно пункту 1.5.3 договору. Стандартна процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань позичальника зі сплати процентів протягом пільгового періоду, з урахуванням пролонгацій, є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк поточного періоду, це означає, що протягом пільгового періоду позичальнику була надана знижка/пільга, що дорівнює різниці між стандартною ставкою встановленою передбаченою пунктом 1.5.3 та процентною ставкою визначеною пунктом 1.5.2 договору.
Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної ставки не може збільшено кредитодавцем, без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди позичальника.
Згідно з пунктом 2.3.1 договору встановлено, що позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких саме умовах, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 правил. Для продовження/ поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачених цим пунктом договору та розділом 6 правил.
Пункт 4.1 договору передбачає, що у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник починаючи з дня наступного за останнім днем строку кредитування (датою остаточного погашення заборгованості) з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), за наявності вимоги кредитодавця зобов`язаний сплатити на користь кредитодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.
У пункті 4.2 договору сторони узгодили, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець має право починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування (датою остаточного погашення заборгованості) з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, щоб, складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною ставкою передбаченою пунктом 1.5.3 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України.
Із системного аналізу вказаних вище положень кредитного договору можна дійти висновку, що кредитний договір чітко розмежовує поняття «правомірне користування кредитними коштами», яке узгоджене сторонами у пунктах договору 1.2, 1.3, 1.5, 2.2.2, 2.2.3 та 2.3.1, та неправомірне користування, яке, зокрема, закріплене у пунктах 4.1 та 4.2 кредитного договору.
Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором № 7676310 від 28 жовтня 2023 року станом на 27 лютого 2024 року заборгованість відповідача становить 14 344 гривень, з яких: 4 000 гривень - тілом кредиту, 9 584 гривень -прострочені проценти за користування кредитом за період з 28 жовтня 2023 року по 09 лютого 2024 року, 760 гривень - комісія.
Колегія суддів дійшла висновку, що розрахунок заборгованості здійснено в межах строку кредитування, визначеного умовами договору, та відповідає положенням кредитного договору № 7676310 від 28 жовтня 2023 року.
Під час розгляду справи суд не встановив обставин, які б свідчили про помилковість цього розрахунку.
Отже, в цій частині суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача вказаної вище заборгованості по кредитного договору № 7676310 від 28 жовтня 2023 року.
Щодо розміру заборгованості за кредитними договорами від 28 жовтня 2023 року № 4917626 та № 76659866
Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову прийшов до висновку, що за умовами кредитного договору № 4917626 сторони погодили строк його дії до 12 листопада 2023 року, однак відповідно до пункту 4 договору продовжено строк нарахування відсотків за базовою процентною ставкою 3 % (пункт 2.4 договору), але не довше 90 календарних днів, тобто до 10 лютого 2024 року, оскільки відповідач не здійснив повного погашення заборгованості.
Отже, ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» правомірно відповідно до пунктів 2.4, 4 договору № 4917626 від 28 жовтня 2023 року нараховувало відповідачу проценти за період з 13 листопада 2023 року по 10 лютого 2024 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи детальним розрахунком заборгованості.
З вищенаведених підстав, в силу тотожності умов кредитних договорів суд також прийшов до висновку, що ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» правомірно відповідно до пунктів 2.3, 4 договору № 76659866 нараховувало відповідачці проценти за період з 26 листопада 2023 року по 24 лютого 2024 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи детальним розрахунком заборгованості.
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при визначенні погодженого сторонами строку кредитування, в межах якого у кредитодавця наявне право нараховувати проценти за користування кредитом, не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) та Верховного Суду, викладених у постанові від 15 червня 2023 року у справі № 908/2187/21.
За таких обставин суд апеляційної інстанції керуючись положеннями частини четвертої статті 367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) дійшла наступних висновків.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 дійшла наступних висновків.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 звернула увагу, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору від 28 жовтня 2023 року № 4917626: cума кредиту 6 000 гривень (пункт 2.1 договору); строк надання уркдиту (строк договору) -15 днів (пункт 2.2 договору); базова процентна ставка за перший день користування кредитними коштами - 44,86 % (пункт 2.3 договору); базова процентна ставка з другого дня користування кредитом до дати повернення кредиту 3 % (пункт 2.4 договору).
Згідно з пунктом 6 договору № 4917626 позичальник має право продовжити строк користування кредитом (пролонгація). Продовження строку користування кредитом здійснюється за зверненням позичальника в електронній формі через його особистий кабінет шляхом укладення додаткової угоди.
Матеріали справи не містять доказів погодження сторонами продовження строку дії кредитного договору.
Разом з цим в пункті 4 договору сторони обумовили, що проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дату отримання та повернення, на залишок кредиту, виходячи із строку фактичного користування кредитом та до повного погашення заборгованості за договором, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування кредитом.
Відповідно до частини першої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Зазначена норма розміщена законодавцем в Главі 16 «Правочини» Розділі 1 «Загальні положення про правочини».
З вищенаведених умов кредитного договору вбачається, що пункт 4 цього договору одночасно містить конструкцію, яка є характерною для норми статті 212 ЦК України, яка регулює умовні правочини, у даному випадку - правочин під відкладальною умовою, а саме порушення кредитного зобов`язання як підставу для збільшення погодженого сторонами тридцятиденного строку кредитування та продовження нарахування процентів за користування кредитом, але не більше ніж 90 днів. За своєю правовою природою така умова є відкладальною, оскільки на час укладення договору невідомо чи буде виконано позичальником обов`язок щодо повернення кредиту та сплати процентів по закінченню тридцятиденного строку кредитування.
Однак, за наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду сплата процентів, передбачених договором, за користування кредитними коштами може випливати лише з правомірного їх користування, а відповідальність за неправомірне користування кредитними коштами знаходиться у сфері охоронних відносин, зокрема, статті 625 ЦК України.
Пов`язуючи одночасно продовження строку дії кредитного договору та сплату процентів за користування кредитом саме з порушенням кредитного зобов`язання, сторони встановили фактично договірний процент як частину основного зобов`язання за неправомірне користування кредитними коштами, що суперечить зазначеній вище практиці Великої Палати Верховного Суду.
У цій частині колегія суддів приходить до висновку, що невиконання позичальником умов щодо повернення кредиту та сплати процентів у передбачений договором строк, тобто до 25 листопада 2023 року, не може бути одночасно правомірним та неправомірним та мати наслідком продовження строку кредитування, оскільки в даному випадку строк виконання зобов`язання вже настав.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 червня 2023 року у справі № 908/2187/21.
В силу тотожності умов кредитних договорів, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», вищенаведені висновки застосовні й до кредитного договору від 28 жовтня 2023 року № 76659866.
Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 звернув увагу на те, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.
Верховний Суд у постанові від 03 липня 2024 року у справі № 760/11927/16 (провадження № 61-3985св24), виходячи із положень частини першої статті 81 ЦПК України дійшов висновку, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору від 28 жовтня 2023 року № 76659866: cума кредиту становить 5 000 гривень (пункт 2.1 договору); строк надання кредиту - 30 днів (пункт 2.2 договору); процентна ставка з другого дня користування кредитом - 2,5%, яка застосовується протягом строку кредитування до 26 листопада 2023 року (пункт 2.3 договору).
З урахуванням вищевикладеного, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 4917626, який підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» становить 8 700 гривень, з яких: 6 000 гривень - тіло кредиту, 2 700 гривень - проценти за користування кредитом за період з 28 жовтня по 12 листопада 2023 року.
В частині визначення розміру заборгованості по процентах за користування кредитом у сумі 2 700 гривень апеляційним судом враховано: 1) погоджений сторонами розмір процентної ставки за перший день користування кредитом - 44,86 % (6 000,00 х 44,86 % = 2 691,6 гривень); 2) нарахування первісним кредитором у період з 29 жовтня 2023 року по 12 листопада 2023 року (14 днів) процентів за користування кредитом за процентною ставкою 0,01% (6 000,00 х 0,01% х 14 днів = 8,4 гривень), що відображено в наявному в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4917626 (а. с. 110-111).
В свою чергу, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 76659866, який підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» становить 8 750 гривень, з яких: 5 000 гривень - тіло кредиту, 3 750 гривень проценти за користування кредитом за період з 28 жовтня по 26 листопада 2023 року (5 000,00 х 2,5% х 30 днів).
При ухваленні оскаржуваного рішення, наведеного вище суд першої інстанції не врахував та дійшов до помилкового висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі, а тому рішення суду у цій частині слід змінити.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 23 грудня 2025 року частково ухвалено за неправильного застосування норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину відповідно до змісту цієї постанови.
Також слід змінити резолютивну частину рішення виклавши її в наступній редакції:
«Позов Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» заборгованість:
- за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 4917626 у сумі 8 700 гривень, з яких: 6 000 гривень - тіло кредиту, 2 700 гривень - проценти за користування кредитом;
- за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 76659866 у сумі 8 750 гривень, з яких: 5 000 гривень - тіло кредиту, 3 750 гривень - проценти за користування кредитом;
- за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 7676310 у сумі 14 344 гривень, з яких: 4 000 гривень - тілом кредиту, 9 584 гривень - проценти за користування кредитом, 760 гривень - комісія».
Щодо розподілу судових витрат 
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Також згідно з вимогами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункти 1, 4 частини першої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19) зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Крім цього, до розгляду справи по суті, відповідач подав заяву, у які просив, зокрема, здійснити розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме стягнути із ТОВ «ФК «ЄАПБ» на свою користь судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 12 500 гривень, та у суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000 гривень.
Як вбачається із матеріалів справи, до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті представником позивача подано клопотання про стягнення судових витрат. На підтвердження їх розміру, остання долучила до клопотання: копію договору № 415/23 про надання юридичної (правничої) допомоги від 23 листопада 2023 року, копію додаткової угоди № 2 від 01 вересня 2025 року до договору № 415/23 про надання юридичної (правничої) допомоги від 23 листопада 2023 року, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи № 727/8365/25 від 12 грудня 2025 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 30/25/12 від 12 грудня 2025 року на суму 12 500 гривень.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції відповідач надав: копію договору № 415/23 про надання юридичної (правничої) допомоги від 23 листопада 2023 року, копію додаткової угоди № 3 від 25 грудня 2025 р. до договору № 415/23 про надання юридичної (правничої) допомоги від 23 листопада 2023 року, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи № 727/8365/25 від 17 лютого 2026 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 17/26/1 від 17 лютого 2026 року на суму 12 000 гривень, копію звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи № 727/8365/25 в суді апеляційної інстанції від 12 грудня 2025 року.
Як в суді першої інстанції так і апеляційної представником позивача подано заперечення на клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Заперечення мотивовані тим, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Представник позивача вважав, заявлена до стягнення сума відшкодування вказаним вище критеріям не відповідає.
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
«… не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що правнича допомога у справі надавалася відповідачу адвокатом Поляк М. В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 23 листопада 2023 року.
Відповідно до умов договору сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката становить 40 відсотків розміру місячного мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня поточного року (пункт 3.1 договору).
Разом з тим, додатковою угоди № 2 від 01 вересня 2025 року до договору № 415/23 про надання юридичної (правничої) допомоги від 23 листопада 2023 року сторони узгодили, що гонорар адвокатського об`єднання у цій справі в суді першої інстанції визначається із розрахунку вартості роботи адвоката за одну годину у розмірі 1000 гривень.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи копії звіту наданих відповідачу послуг у зв`язку із розглядом справи № 727/8365/25 у суді першої інстанції від 12 грудня 2025 року, зміст правничої допомоги полягав у наступному:
- ознайомлення із позовною заявою, додатками до неї. Консультація клієнта. Визначення правової позиції по справі № 727/8365/25 (1 година);
- підготовка та направлення відзиву на позовну заяву з додатками до нього (3 години);
- підготовка та направлення заперечення на відповідь на відзив (3 години);
- підготовка та представництво інтересів клієнта у суді (2 години);
- підготовка та направлення клопотання про витребування доказів (1 година);
- підготовка та направлення додаткових пояснень (1 година);
- підготовка та направлення додаткових пояснень (1 година);
- підготовка та представництво інтересів клієнта у суді (0,5 години).
Отже, загальна вартість наданих адвокат послуг у суді першої інстанції становить - 12 500 гривень.
Крім цього, ОСОБА_1 та АО «ПОЛЯК І ПАРТНЕРИ» уклали додаткову угоду № 3 від 23 грудня 2025 року до договору № 415/23 про надання юридичної (правничої) допомоги від 23 листопада 2023 року, відповідно до якої сторони узгодили, що гонорар адвокатського об`єднання у цій справі в суді апеляційної інстанції становить 12 000 гривень.
З наявного в матеріалах справи копії звіту наданих відповідачу послуг у зв`язку із розглядом справи № 727/8365/25 у суді апеляційної інстанції від 17 лютого 2026 року, зміст правничої допомоги полягав у наступному:
- аналіз повного тексту рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.12.2025 р. у справі № 727/8365/25 на предмет відповідності нормам матеріального та процесуального права (1 година);
- підготовка, формування та направлення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції (4 години);
- підготовка та подання письмових пояснень до суду апеляційної інстанції з детальним аналізом нарахувань процентів за договорами № 4917626, № 76659866 та № 7676310 від 28 жовтня 2023 р. (3 години).
Отже, враховуючи положення додаткової угоди № 3 від 23 грудня 2025 року до договору № 415/23 про надання юридичної (правничої) допомоги від 23 листопада 2023 року загальна вартість наданих адвокат послуг у суді апеляційної інстанції становить - 12 000 гривень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Колегія суддів наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
При цьому, відповідно до положень частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Колегія суддів також враховує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
Оцінюючи заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує характер спірних правовідносин, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт у кожній інстанції.
Звіт про надані послуги від 12 грудня 2025 року містить детальний перелік дій адвоката (ознайомлення з позовом, підготовка відзиву, заперечень, клопотань, додаткових пояснень та участь у судових засіданнях) із загальним часом 12,5 годин, що за погодженою ставкою 1 000 гривень за годину становить 12 500 гривень. Проте, зважаючи на заперечення представника позивача, предмет спору, ціну позову та критерії розумності, колегія суддів вважає, що категорія цієї справи та характер процесуальних документів не потребували такої значної кількості часу для підготовки. Фактичні обставини справи та стала судова практика у подібних правовідносинах свідчать про те, що заявлений обсяг часу є надмірним. Керуючись принципами справедливості, співмірності та реальності адвокатських витрат, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції до 7 000 гривень.
Щодо витрат, понесених у суді апеляційної інстанції колегія суддів виходить із того, що відповідно до додаткової угоди № 3 та звіту від 17 лютого 2026 року, вартість визначена сторонами у фіксованому розмірі 12 000 гривень (загалом 8 годин роботи). Втім, аналізуючи ці витрати на предмет їхньої обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, а також враховуючи, що правова позиція відповідача вже була сформована під час розгляду справи в суді першої інстанції, підготовка апеляційної скарги та пояснень не охоплювала значного обсягу додаткової аналітичної роботи чи опрацювання нової судової практики. Стягнення 12 000 гривень за вказані послуги не відповідатиме критерію розумності та становитиме надмірний тягар для іншої сторони.
З огляду на наведене, суд вважає справедливим і пропорційним зменшити розмір витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, що підлягають стягненню з позивача, до 5 000 гривень.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що виходячи з критеріїв розумності, співмірності, реальності та пропорційності судових витрат та обставин даної справи (ціни позову, складності справи, наявності заперечень іншої сторони), судові витрати на правничу допомогу, які поніс відповідач, і які слід стягнути з іншої сторони, підлягають зменшенню до 7 000 гривень у суді першої інстанції та 5 000 гривень у суді апеляційної інстанції.
Також колегія суддів враховує, що за подання в письмовій формі позовної заяви у цій справі ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому законом порядку та розмірі сплачено судовий збір у сумі 3 028 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 20 червня 2025 року.
ОСОБА_1 за подання в електронній формі апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 грудня 2025 року сплатив судовий збір у розмірі 3 633 гривні 60 копійок (3 028 х 150 х 0,8).
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 задоволено частково на 53,67% (31 794,00 / 59 244,00 х 100).
З урахуванням викладеного за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 627 гривень 85 копійок (3 028 х 53,76%).
В свою чергу з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 пропорційно до відмовлених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати за розгляд цієї справи у судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 7 228 гривень 98 копійок ((3 633,60 + 5 000 + 7 000) х 46,24%).
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За правилом частини десятої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 5 601 гривню 13 копійок (7 228,98 - 1 627,85).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 грудня 2025 року відповідно до змісту цієї постанови.
Резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 грудня 2025 року змінити, виклавши її в наступній редакції:
«Позов Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» заборгованість:
- за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 4917626 у сумі 8 700 гривень, з яких: 6 000 гривень - тіло кредиту, 2 700 гривень - проценти за користування кредитом;
- за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 76659866 у сумі 8 750 гривень, з яких: 5 000 гривень - тіло кредиту, 3 750 гривень - проценти за користування кредитом;
- за кредитним договором від 28 жовтня 2023 року № 7676310 у сумі 14 344 гривень, з яких: 4 000 гривень - тілом кредиту, 9 584 гривень - проценти за користування кредитом, 760 гривень - комісія».
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 5 601 гривню 13 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 15 травня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА