Постанова
Іменем України

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 756/10678/22
провадження № 61-1938св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року в складі судді: Диби О. В., та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року (повне судове рішення складено 13 січня 2026 року) в складі колегії: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У листопаді 2022 року акціонерне товариство «Універсал Банк (далі - АТ «Універсал Банк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 16 січня 2019 року відповідачка підписала з банком договір про надання банківських послуг б/н у вигляді анкети-заяви, на підставі чого отримала кредит у розмірі 78 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (38,4 % річних), зі сплатою збільшених відсотків за користування кредитом у розмірі 6,2 % на місяць на суму простроченої заборгованості за кредитом (76,8 %).

Відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, припинила здійснення платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка складала 147 473,61 грн;

АТ «Універсал Банк» просило:
стягнути з відповідача 147 473,61 грн заборгованості;
стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року:
позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» б/н від 16 січня 2019 року в розмірі 147473,61 грн;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року в справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачці 29 грудня 2022 року направлялись позовні матеріали, що підтверджується супровідним листом. Проте кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». За відсутності заперечень проти розгляду позову в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами без виклику учасників;
дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. АТ «Універсал Банк» належно виконало умови кредитного договору, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти. ОСОБА_1 належним чином не виконала взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, своєчасно не повернула кредит, не сплатила проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за вказаним договором, яка становить 147 473,61 грн та згідно наявного в матеріалах справи розрахунку складається з тіла кредиту. На момент розгляду справи відповідач не сплатив зазначену суму заборгованості. Доказів оспорювання в судовому порядку укладеного з банком договору відповідачем не надано.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2025 року:
клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду задоволено;
поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року;
відкрито апеляційне провадження у справі;
зупинено дію рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року до закінчення апеляційного розгляду.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:
відповідачу не було відомо про існування оскаржуваного рішення, про наявність цивільної справи стало відомо після відкриття виконавчих проваджень і тільки 30 січня 2025 року представником відповідача отримано повний текст оскаржуваного рішення від 23 лютого 2023 року;
в матеріалах справи міститься конверт з рекомендованим повідомленням та відміткою про не вручення поштового відправлення за трек-номером 0421219559262, що повернувся на адресу Оболонського районного суду міста Києва, з зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 55);
матеріали справи не містять доказів отримання апелянтом копії повного тексту оскаржуваного рішення раніше дати, ніж вказаної в апеляційній скарзі;
отже, апеляційну скаргу подано особою, що має право на апеляційне оскарження.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
з матеріалів справи встановлено, що відповідач визнає факт отримання картки, користування нею, внесення на рахунок платежів. ОСОБА_1 належним чином не виконала взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, своєчасно не повернула кредит, не сплатила проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за вказаним договором, яка становить 147 473,61 грн та згідно з наявного в матеріалах справи розрахунку складається з тіла кредиту. На момент розгляду справи відповідач не сплатив зазначену суму заборгованості;
судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач отримує послуги від банку - позивача з 2019 року, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у відповідача було достатньо часу для вивчення правил та умов надання банківських послуг, крім того відповідач фактично погоджувалась з ними, оскільки неодноразово вносила платежі на рахунок банку;
доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем Умови і правила в АТ «Універсал Банк» не містять підпису апелянта і не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 16 січня 2019 року шляхом підписання Анкети-заяви, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зі змісту Анкети-заяви від 16 січня 2019 року вбачається, що відповідач ознайомлена з Умовами обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», Тарифами за карткою monobank, Таблицею обчислення вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту та отримала їх примірники в мобільному додатку. Також підтвердила, що вищевказані документи їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення;
доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Аргументи учасників справи

16 лютого 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року (повне судове рішення складено 13 січня 2026 року), в якій просила:
оскаржені судові рішення скасувати;
ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» відмовити;
вирішити питання щодо судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
позовні матеріали та судове рішення відповідачка не отримувала, про рішення відповідачка дізналася лише після ознайомлення зі справою. Рішення Оболонського районного суду було ухвалено без участі ОСОБА_1 . Апеляційний суд не надав належної оцінки тому факту, що Скаржник була позбавлена можливості надати відзив та контррозрахунок заборгованості, що призвело до порушення принципу змагальності сторін. Суд першої інстанції розглянув справу без участі скаржника, не переконавшись, шо скаржник отримав повістку (повістки поверталися «за закінченням терміну зберігання»). Це порушує право відповідачки на справедливий суд;
суди не звернули уваги, що анкета-заява підписана скаржником 16 січня 2019 року тоді як надані банком «Умови та Правила» затверджені наказом лише у 2021 році. Юридично неможливо у 2019 році приєднатися до редакції документа, яка виникла лише через два роки. Це свідчить проте, шо на момент укладання правочину між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов (розміру відсотків та штрафів), а банк в односторонньому порядку намагається застосувати пізніші норми до старих правовідносин, що прямо заборонено статті 5 ЦК України;
суди помилково прирівняли факт реєстрації у мобільному додатку до факту підписання кредитного договору з усіма його додатками (умовами та тарифами);
судами було порушено норми матеріального права, а саме судами не враховано частин першої та другої статті 207 ЦК України, а саме, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних). у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі. якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку. Скаржник не підписував Умови та Правила на підставі яких були стягнуті відсотки згідно з судовими рішеннями;
судами не було враховано положення висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17. де зазначено, що витяг з Тарифів та Умов надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. якщо такі Умови не містять підпису позичальника, а також статті 5 ЦК України;
у матеріалах справи № 756/10678/22 міститься лише Анкета-заява від 16 січня 2019 року, яка не містить визначення розміру кредитного ліміту, відсоткової ставки та неустойки. Натомість банком надано Умови у редакції від 2021 року, які скаржник не підписувала і які не існували на момент підписання Анкети-заяви. Отже. стягнення нарахованих відсотків та штрафних санкцій на підставі непідписаних документів є незаконним;
згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Оскільки відсотки є платою за користування коштам істотною умовою даного виду договору, їх розмір та порядок нарахування мають бути зафіксовані у документі, підписаному сторонами;
відсутність волевиявлення на узгодження ціни договору У матеріалах справи відсутній будь-який документ, підписаний Скаржником, у якому було б зазначено відсоткову ставку (наприклад, 3.1% на місяць або інша). Анкета-заява містить лише загальне посилання на «Умови та Правила», які є змінними. Проте, закон вимагає, щоб споживач надав свою згоду на конкретний розмір плати за кредит саме у письмовій формі;
суди помилково констатували наявність у скаржника обов`язку сплачувати відсотки, посилаючись на статтю 1054 ЦК України, оскільки правова підстава для нарахування саме такого розміру відсотків у встановленому законом порядку (шляхом письмового погодження) не виникла. Належним виконанням зобов`язання у розумінні статті 1054 ЦК України в даному випадку є повернення лише тіла кредиту, стягнення інших сум є безпідставним.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року:
поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року;
відкрито касаційне провадження у справі.

13 травня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 02 квітня 2026 року зазначено, що 
зазначено, що аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що вона може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), а тому судове рішення у справі підлягає касаційному оскарженню;
наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17; від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20; від 12 лютого 2020 року у справі № 365/159/19; від 02 грудня 2020 року у справі № 161/5267/20; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Касаційний суд частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом (пункт 2 частини третьої статті 3 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (частина перша статті 278 ЦПК України).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Наприклад, Європейський суд з прав людини зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (KHARCHENKO v. UKRAINE, № 37666/13, § 6, 7, ЄСПЛ, від 03 жовтня 2019 року).

Касаційний суд неодноразово звертав увагу, що кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу однієї із сторін та не встановивши, чи була вона вручена іншій стороні та чи була вона повідомлена про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином, позбавляє таку сторону можливості надати зауваження щодо поданої у її справі апеляційної скарги та не виконує свого зобов`язання стосовно дотримання закріпленого у статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року в справі № 363/2990/17 (провадження № 61-46607св18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 761/38886/19 (провадження № 61-3263св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 592/3977/16-ц (провадження № 61-8002св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2022 року в справі № 757/34078/14 (провадження № 61-9895св21), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 344/18282/19 (провадження № 61-1141св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 343/136/21 (провадження № 61-8864св22)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2024 року в справі № 2-6544/10 (провадження № 11-4зва24) вказано, що:
«6.10. Суд, з огляду на свою практику з окресленого питання, виснував, що національний суд, розглянувши подану у справі заявниці апеляційну скаргу та не вживши спроб встановити, чи була вона вручена заявниці або чи була заявниця повідомлена про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином, позбавив її можливості надати зауваження щодо поданої у її справі апеляційної скарги та не виконав свого зобов`язання щодо дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін (пункт 9 розділу I рішення у справі «Яковлєва проти України»).
6.11. Суд у додатку до зазначеного рішення також послався на пункти 43-47 свого ж рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03.
6.12. У свою чергу, в пункті 43 рішення у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковим і таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було ухвалено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде їй сплачена; така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Скасування такого судового рішення прирівнюється до втручання у право особи на мирне володіння майном (див., серед інших, «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява N 28342/95, пункт 74).
6.13. У пункті 46 цього ж рішення ЄСПЛ зазначив, що «…Скасування обов`язкового до виконання рішення позбавило заявника впевненості в обов`язковому рішенні суду та позбавило можливості отримати кошти, яких він легітимно очікував».
6.14. За результатом розгляду заяви ОСОБА_1 ЄСПЛ констатував порушення щодо неї при розгляді справи за її позовом до Управління ПФУ пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з несправедливістю цивільного провадження (неповідомлення заявниці про апеляційну скаргу відповідача та про провадження в апеляційному суді), а також статті 1 Першого протоколу до Конвенції (втручання у мирне володіння майном). За висновком ЄСПЛ, мало місце скасування ухваленого на користь заявниці рішення усупереч принципу юридичної визначеності: орган Пенсійного фонду України подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ухвалене на користь заявниці (про яке він знав принаймні з вересня 2011 року) 10.01.2014, посилаючись як на єдину підставу для затримки на проведення «інвентаризації» рішень у справах з питань нарахування пенсії. Апеляційний суд (відповідно до висновку ЄСПЛ) безпідставно поновив строк для подання апеляційної скарги і скасував рішення суду першої інстанції».

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Касаційний суд вже вказував, що якщо на момент перегляду справи в апеляційному порядку апеляційному суду було відомо, що відсутні дані про вручення відповідачу копій ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, позовної заяви та матеріалів, доданих до неї, то суд апеляційної інстанції, залишивши без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а рішення суду першої інстанції без змін, не врахував, що суд першої інстанції позбавив можливості відповідача надати свої заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження своїх заперечень. Апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та не виконав свого зобов`язання стосовно дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 643/4629/20 (провадження № 61-10616св24)).

У справі, що переглядається:
у справі відкрито спрощене позовне провадження 02 грудня 2022 року (т. 1, а. с. 50-51);
29 грудня 2022 року відповідачці направлялась копія ухвали суду про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками, які повернулися до суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а. с. 55);
рішення суду першої інстанції ухвалено у відкритому судовому засіданні за наявними в матеріалах справи доказами без виклику учасників (т. 1, а. с. 56);
в апеляційній скарзі відповідачка посилалась на те, що кореспонденції від суду першої інстанції не отримувала, про відкриття провадження в справі, судові засідання, ухвалення рішення у справі не повідомлялась, можливості подати відзив на позовну заяву і захищати свої права не мала, так як не була повідомлена належним чином (т. 1., а. с. 72). Аналіз оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що апеляційний суд не надав відповіді на цей конкретний, доречний та важливий довід;
апеляційний суд не врахував, що суд першої інстанції позбавив можливості відповідача надати свої заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження своїх заперечень. Апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та не виконав свого зобов`язання стосовно дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін. 

За таких обставин апеляційний суд зробив помилковий висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції. Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат». Тому з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко