П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року м. Київ

Справа №755/22923/25
Провадження: № 22-ц/824/6970/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Коваленко І. В.,
у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця та зобов`язання вчинити дії, стягувач: ПАТ АКБ «Ідустріалбанк», особа на бездіяльність якої подається скарга: приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Боднар Денис Володимирович,
в с т а н о в и в:

В листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Боднара Д. В. та зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2025 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та надмірний формалізм суду просив скасувати ухвалу та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що наведені судом першої інстанції недоліки скарги є формальними та усувними, а тому самі по собі не свідчать про неможливість розгляду чи наявність підстав для повернення скарги без розгляду.
Вказував, що суд першої інстанції допустив надмірний процесуальний формалізм та неправильно застосував положення статті 448 ЦПК України, оскільки відсутність у скарзі відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету не перешкоджала суду встановити особу скаржника, інших учасників справи та здійснити розгляд скарги по суті, а тому не могла бути достатньою підставою для обмеження права особи на доступ до суду.
Також зазначав, що висновки суду щодо відсутності ідентифікатора доступу до виконавчого провадження є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції мав оцінювати не лише зміст поданої скарги, а й додані до неї матеріали, з яких можливо встановити відомості про відповідне виконавче провадження та ідентифікувати його.
Крім того, звертав увагу на те, що подана скарга стосувалась виключно бездіяльності приватного виконавця, яка полягала у не розгляді заяв скаржника та не постановленні за результатами їх розгляду відповідних процесуальних рішень. При цьому метою звернення до суду було зобов`язання приватного виконавця розглянути подані заяви та вчинити передбачені законом виконавчі дії.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні Дементьєв В. Ф. в інтересах   ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Постановляючи ухвалу про повернення скарги без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що подана скарга не відповідає вимогам частин третьої та четвертої статті 448 ЦПК України, оскільки не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у скаржника та інших учасників справи, а також ідентифікатора для повного доступу до інформації про виконавче провадження.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що скаргу подано з пропуском встановленого частиною першою статті 449 ЦПК України десятиденного строку на оскарження дій приватного виконавця, при цьому заявником не наведено поважних причин пропуску такого строку та не подано клопотання про його поновлення, у зв`язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для повернення скарги без розгляду.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року).
ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. russia, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Rada Cavanilles v. Spain», § 49, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1998 року).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, із скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
21 листопада 2024 року введено в дію Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» №4094- IX.
Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до ч. 3-4 ст. 448 ЦПК України, скарга повинна містити:
1) найменування суду першої інстанції, до якого подається скарга;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
4) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються;
5) ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження;
6) номер справи, в якій видано виконавчий документ, реквізити виконавчого документа;
7) дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця;
8) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону;
9) викладення обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги;
10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються до скарги.
До скарги додаються:
1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і такі документи раніше не подавалися;
2) докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
Постановляючи ухвалу про повернення скарги без розгляду, суд першої інстанції надмірно формально підійшов до вирішення питання про прийняття скарги до розгляду.
Колегія суддів враховує, що скаржник, будучи фізичною особою, яка відповідно до положень ч. 6 ст. 14 ЦПК України не зобов`язана мати електронний кабінет, добросовісно зазначив у скарзі відомі йому відомості щодо учасників виконавчого провадження, а також наявну в нього інформацію, необхідну для їх ідентифікації.
За таких обставин вимога суду першої інстанції щодо зазначення інформації про наявність або відсутність електронних кабінетів інших учасників справи, відомості про які об`єктивно могли бути відсутні у скаржника, є невиправданою та свідчить про надмірний формалізм при застосуванні процесуальних норм.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність скарги вимогам статті 448 ЦПК України у зв`язку із незазначенням ідентифікатора для повного доступу до інформації про виконавче провадження.
Однак, колегія суддів теж не може погодитися і з такими висновками суду першої інстанції.
Як убачається із матеріалів справи, до скарги були додані документи, які містили відомості щодо відповідного виконавчого провадження із зазначенням ідентифікатора для повного доступу до інформації про виконавче провадження, а також процесуальних документів, бездіяльність щодо розгляду яких оскаржувалась заявником.
За таких обставин, суд першої інстанції мав оцінювати не лише формальний зміст скарги, а й додані до неї матеріали в сукупності, з урахуванням завдання цивільного судочинства та принципу забезпечення права особи на ефективний судовий захист.
Щодо висновків суду про пропуск строку на звернення до суду.
Відповідно до ч. 1 ст.449 ЦПК України скарга у виконавчому провадженні може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
Повертаючи скаргу без розгляду, суд першої інстанції також виходив із того, що скаргу подано з пропуском встановленого статтею 449 ЦПК України десятиденного строку на оскарження дій приватного виконавця.
Разом із тим колегія суддів звертає увагу на зміст та характер заявлених скаржником вимог.
Так, у прохальній частині скарги заявник, зокрема, просив:
визнати бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Боднара Д.В. у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2 протиправною;
визнати незаконними дії приватного виконавця;
скасувати постанови, винесені у вказаних виконавчих провадженнях;
зобов`язати приватного виконавця вчинити відповідні виконавчі дії.
З вищевикладених вимог убачається, що скарга містить як вимоги щодо оскарження бездіяльності приватного виконавця, так і вимоги щодо оскарження його процесуальних рішень та дій.
Колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 про те, що в частині вимог скарги щодо визнання протиправною бездіяльності приватного виконавця у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2 положення про десятиденний строк звернення до суду не можуть застосовуватись формально, оскільки така бездіяльність полягає у триваючому не розгляді поданих заяв та не вчиненні виконавчих дій, а відтак має характер триваючого правопорушення, у зв`язку з чим, початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається. 
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що до інших вимог скарги, а саме щодо визнання незаконними дій приватного виконавця, скасування постанов та зобов`язання вчинити певні виконавчі дії, положення статті 449 ЦПК України щодо десятиденного строку на звернення до суду підлягають застосуванню.
Водночас, дослідивши матеріали справи та додані до скарги документи, колегія суддів дійшла висновку, що і в цій частині суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про пропуск заявником строку звернення до суду.
Так, відповідно до положень статті 449 ЦПК України перебіг процесуального строку на оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавця пов`язується саме з моментом, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Із долученого до скарги витягу з інформації про виконавче провадження вбачається, що саме 10 листопада 2025 року ОСОБА_1 було отримано інформацію щодо стану виконавчих проваджень НОМЕР_1 та НОМЕР_2, вчинених у них виконавчих дій та стадії, на якій перебували відповідні виконавчі провадження, а відтак саме з цієї дати заявник пов`язував порушення своїх прав та необхідність звернення до суду зі скаргою.
Отже, саме з 10 листопада 2025 року підлягає обчисленню встановлений законом десятиденний строк на звернення до суду з вимогами про визнання незаконними дій приватного виконавця, скасування постанов та зобов`язання вчинити певні виконавчі дії.
При цьому, як убачається з матеріалів справи, скаргу було направлено до суду засобами поштового зв`язку 20 листопада 2025 року, тобто у межах встановленого статтею 449 ЦПК України процесуального строку.
Однак зазначених обставин суд першої інстанції належним чином не дослідив, не встановив моменту, з якого скаржник дізнався про порушення свого права, не надав оцінки долученим до скарги доказам та дійшов передчасного і помилкового висновку про наявність підстав для повернення скарги без розгляду у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин апеляційна скарга  ОСОБА_1 знайшла своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, а тому підлягає задоволенню а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 15 травня 2026 року 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура