ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року 
м. Київ

справа №640/9669/20
адміністративне провадження № К/990/20325/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Білак М.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 640/9669/20
за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2022 року (суддя - Каракашьян С.К.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року (головуючий суддя - Сорочко Є.О., судді: Файдюк В.В., Безименна Н.В.)
УСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), у якому просив:
- визнати протиправним бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури України, в розмірі середнього місячного заробітку, а саме у сумі 34 778,97 грн, без утримання з неї податків та інших обов`язкових платежів;
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає суму 34 778,97 грн, без утримання з неї податків та інших обов`язкових платежів;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з органів прокуратури, а саме з 24.12.2019 по день виконання рішення суду у цій справі;
- допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора суми боргу в частині виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, а саме у сумі 34 778,97 грн, без утримання з неї податків та інших обов`язкових платежів.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що під час його звільнення з органів прокуратури відповідач не провів повного розрахунку, оскільки не виплатив вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку. У зв`язку із цим, на думку позивача, відповідач несе відповідальність, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за затримку розрахунку при звільненні. З огляду на викладене просить позов задовольнити у повному обсязі. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати позивачу вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 34 779,05 грн (тридцять чотири тисячі сімсот сімдесят дев`ять гривень 05 коп.) та виплатити таку допомогу з відрахуванням обов`язкових податків і зборів. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь      ОСОБА_1  за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 коп.).
За висновком суду першої інстанції, на правовідносини щодо виплати вихідної допомоги прокурору при звільненні поширюються положення статті 44 КЗпП України, оскільки спеціальним законодавством це питання не врегульоване. Суд установив, що позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, а вихідна допомога при звільненні йому не виплачувалася, у зв`язку із чим він набув право на її отримання в розмірі середнього місячного заробітку.
З огляду на те, що відповідач не нарахував і не виплатив позивачу вихідну допомогу, суд першої інстанції визнав таку бездіяльність протиправною та зобов`язав відповідача нарахувати і виплатити вихідну допомогу. Водночас цей суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні як передчасних, оскільки дійшов висновку, що право на таке відшкодування виникає після вирішення спору про належні до виплати суми та невиконання роботодавцем відповідного обов`язку (щодо виплати вихідної допомоги за цим рішенням та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 25 квітня 2024 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору загалом погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема зазначив, що право на вихідну допомогу виникає у працівника в день звільнення. Відповідач був зобов`язаний під час звільнення позивача виплатити вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку незалежно від подальшої долі наказу про звільнення.
Cуд апеляційної інстанції звернув увагу, що та обставина, що позивач оскаржив наказ про звільнення, який був скасований судом (справа № 640/600/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Четвертої кадрової комісії, Генерального прокурора України визнання протиправними та скасування рішення визнання, протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку) і його поновлено на роботі, не скасовує та не припиняє права на вихідну допомогу, оскільки таке право виникло в день фактичного звільнення і є самостійною грошовою гарантією, не пов`язаною з кінцевим результатом оскарження. 
Шостий апеляційний адміністративний суд зазначив, що Верховний Суд у постанові від 29.11.2021 у справі № 480/6504/20 прямо вказав: скасування наказу про звільнення не звільняє роботодавця від обов`язку виплатити вихідну допомогу, право на яку працівник мав на момент звільнення. Факт звільнення є визначальним і достатнім для вирішення цього питання.
Цей суд зазначив, що оскільки при звільненні позивача вихідну допомогу виплачено не було, наявні підстави для зобов`язання відповідача її нарахувати та виплатити. Зауважив, що аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 18.05.2021 у справі № 360/2160/20, від 24.11.2022 у справі № 280/7483/20, від 25.05.2023 у справі № 540/1218/21, від 14.08.2023 у справі № 280/3715/20, від 08.02.2024 у справі № 520/4500/21.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу, у якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Як на підставу оскарження рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідач послався на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), та зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях не застосували положення статті 116, 117, 235 КЗпП України та не урахували висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у подібних правовідносинах, у постановах Верховного Суду від 28.12.2023 року у справі № 640/3046/21; від 16.06.2022 у справі № 280/880/21 та від 18.05.2023 у справі № 580/3739/22.
Касаційна скарга, як указує скаржник, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, має виняткове значення для Офісу Генерального прокурора та інших органів прокуратури.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Мартинюк Н.М., суддів -Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М. ухвалою від 04 червня 2024 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. 
Ухвалою від 04 червня 2024 року Верховний Суд задовольнив клопотання відповідача та зупинив виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2022 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у цій справі в частині стягнення вихідної допомоги та судових витрат зі сплати судового збору, до закінчення касаційного провадження у справі.
Від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача, у якому він просить залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. Зазначає, що суди попередніх інстанцій правильно встановили усі обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зокрема зазначає, що право на вихідну допомогу за статтею 44 КЗпП України виникло у нього в день звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII і є самостійною гарантією, не пов`язаною з подальшим оскарженням наказу про звільнення, а посилання відповідача на практику Верховного Суду щодо недопустимості подвійного стягнення середнього заробітку є нерелевантним, оскільки предметом цієї справи є вихідна допомога, а не середній заробіток за статтями 117 чи 235 КЗпП України. Окремо наголошує, що рішення суду про поновлення його на посаді відповідачем фактично не виконано, наказ про поновлення визнано судом протиправним, а тому він продовжує перебувати у статусі звільненої особи, що є додатковим підтвердженням наявності у нього права на вихідну допомогу.
15 серпня 2025 року на підставі службової записки в.о. секретаря судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян ОСОБА_2 від 15 серпня 2025 року № 602/0/64-25 про проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ у зв`язку з перебуванням судді Мартинюк Н. М. у відпустці по вагітності та пологах, призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи та визначено склад колегії суддів: судді-доповідача Соколов В.М., суддів Єресько Л.О., Білак М.В.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. від 08 червня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини
Наказом Генерального прокурора № 2105ц від 21.12.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України (далі - прокурор відділу Генеральної прокуратури України) на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019 на підставі рішення кадрової комісії №4.
Уважаючи, що відповідач протиправно не виплатив вихідну допомогу при звільненні, позивач у квітні 2020 року звернувся до суду з вказаним позовом.
Також у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом (справа № 640/600/20), у якому просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення Четвертої кадрової комісії від 19.12.2019 щодо неуспішного проходження атестації прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 ;
- визнати незаконним та скасувати наказ Генерального прокурора № 2105ц від 21.12.2019 про звільнення з посади прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019;
- поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді, яку він обіймав до звільнення в Генеральній прокуратурі України, у діючому органі прокуратури;
- стягнути з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з урахуванням усіх надбавок та премій, виплачених працюючим прокурорам у органі прокуратури вищого рівня, починаючи з 24.12.2019.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020 у справі № 640/600/20 позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії № 4 від 19.12.2019 № 24 щодо неуспішного проходження атестації прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 ;
- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 2105ц від 21.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу Генеральної прокуратури України з 24.12.2019;
- поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності з 25.12.2019;
- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 15.09.2020 в сумі 1 114 030,23 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020 у справі № 640/600/20 змінено у мотивувальній частині з урахуванням висновків цієї постанови та викладено абзац 5 резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 15.09.2020 в сумі 291 173,40 грн»; В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 09.11.2023 змінено мотивувальну та резолютивну частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021, і викладено абзац четвертий резолютивної частини в такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020, що не змінене постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021, та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 залишено без змін.
Джерела права
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), який набрав чинності 15 липня 2015 року.
Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини першої цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом №113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме:
статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»;
статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»;
частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Водночас, Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України зазначив, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Відтак, з огляду на неврегулювання приписами Закону № 1697-VII питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури засновуванню підлягають приписи КЗпП України.
Відповідно до статті 1 КЗпП України він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
При цьому, як зазначено вище, Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.
Так, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку .
Верховний Суд констатує, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
За частиною третьою статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора та виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, виходить із такого.
Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року звільнений з посади прокурор відділу Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII. Позивачеві при звільненні не виплачено вихідну допомогу.
За висновком суду першої інстанції позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). 
Суд першої інстанції зазначив, що такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року в справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року в справі № 260/1890/19, від 27 січня 2021 року в справі № 380/1662/20, від 18 лютого 2021 року в справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року в справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року в справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року в справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року в справі № 320/2449/20, від 15 квітня 2021 року в справі № 440/3166/20 та інших.
Отже, цей суд вважав, що наявні підстави для стягнення на користь позивач вказаної вихідної допомоги.
Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору додав, що особливість цієї справи полягає в тому, що одночасно із вимогою про стягнення вихідної допомоги при звільненні позивачем подано позов до Офісу Генерального прокурора, Четвертої кадрової комісії, Генерального прокурора України про визнання протиправними та скасування рішення визнання, протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку (справа № 640/600/20).
Як вказано вище, оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано, а позивача поновлено на посаді з якої його звільнено та стягнуто на його користь в порядку статті 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Водночас суд апеляційної інстанції зауважив, що ця обставина, що позивач оскаржив наказ про звільнення, який був скасований судом (справа № 640/600/20) і його поновлено на роботі, не скасовує та не припиняє права на вихідну допомогу, оскільки таке право виникло в день фактичного звільнення і є самостійною грошовою гарантією, не пов`язаною з кінцевим результатом оскарження. 
Шостий апеляційний адміністративний суд зазначив, що такі висновки викладено Верховним Судом у постановах від 29.11.2021 у справі № 480/6504/20, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 18.05.2021 у справі № 360/2160/20, від 24.11.2022 у справі № 280/7483/20, від 25.05.2023 у справі № 540/1218/21, від 14.08.2023 у справі № 280/3715/20, від 08.02.2024 у справі № 520/4500/21.
Спірні правовідносини між сторонами склалися з приводу бездіяльності відповідача, яка полягає в невиплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Офіс Генерального прокурора у доводах касаційної скарги стверджує, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій при вирішені спору не урахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 640/3046/21, № 280/880/21, № 580/3739/22 предметом спору, у яких також було стягнення вихідної допомогу у розмірі середнього місячного заробітку та стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення за умови наявності раніше ухваленого рішення суду щодо скасування наказу про звільнення працівника, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово розглядав питання стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України у спорах, пов`язаних із звільненням прокурорів за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. 
У постановах від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20 та інших Верховний Суд послідовно зазначав, що виключний перелік випадків незастосування КЗпП України до правовідносин щодо звільнення прокурорів не охоплює питання виплати вихідної допомоги, а отже стаття 44 КЗпП України підлягає застосуванню. З огляду на це суди попередніх інстанцій правильно визнали наявність у позивача права на вихідну допомогу.
Водночас особливістю цієї справи є те, що позивач одночасно оскаржив наказ про своє звільнення, і набрали законної сили судові рішення, якими наказ скасовано, позивача поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Верховний Суд звертає увагу на тому, що після відкриття провадження у цій справі, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - судова палата) ухвалив постанову від 19.12.2025 у справі № 640/8468/20, у якій зазначив, що вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, що виплачуються працівникові при звільненні, оскільки її розмір пов`язаний не з кількістю і якістю праці, а з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав.
Основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
Отже, судова палата у вказаній постанові констатувала, що ключовою метою вихідної допомоги (як окремої грошової виплати, що не відноситься до заробітної плати) є компенсування звільненому працівнику відсутності доходу. При цьому підставою для такої виплати є те, що працівник утратив роботу не з власної волі.
Урахувавши, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції позивач був поновлений на посаді з дати його звільнення на підставі судового рішення, а також те, що йому було компенсовано середній заробіток за весь час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення, відповідно до статті 235 КЗпП України, що свідчить про повне відновлення його права на отримання заробітної плати, яка підлягала виплаті, судова палата у постанові від 19.12.2025 у справі № 640/8468/20 дійшла висновку про відсутність у цьому випадку втрати доходу та правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги.
Таким чином, судова палата дійшла висновку, що вихідна допомога не є складовою заробітної плати, а являє собою окрему грошову виплату, підставою для якої є втрата працівником роботи не з власної волі, а метою - матеріальне забезпечення в період пошуку нового місця роботи. У разі поновлення працівника на посаді та виплати йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України його право на отримання доходу вважається повністю відновленим, що виключає втрату доходу як підставу для нарахування вихідної допомоги, а отже - і правових підстав для задоволення відповідної позовної вимоги.
Суд апеляційної інстанції при розгляді цього спору встановив, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020 у справі № 640/600/20, наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано та позивача поновлено на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу; постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 рішення змінено в частині розміру стягнутого заробітку; постановою Верховного Суду від 09.11.2023 уточнено найменування посади, на якій позивача поновлено, в іншій частині судові рішення залишено без змін.
Таким чином, набрали законної сили рішення у справі № 640/600/20 (щодо незаконного звільнення позивача) та позивача поновлено на посаді, з якої його звільнено та стягнуто на його користь в порядку статті 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу.
У цьому зв`язку необхідно звернути увагу на те, що положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Також вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику, зокрема, у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин. Тобто, у такий спосіб держава компенсує звільненому працівникові частину втраченого заробітку на період, який настає для працевлаштування.
Так, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Ураховуючи, що звільнення позивача визнано судом незаконним, тому трудові правовідносини вважаються відновленими, а позивач отримав право на компенсацію свого незаконного звільнення (середній заробіток за час вимушеного прогулу). Відповідно, виплата середньомісячного заробітку внаслідок незаконного звільнення та стягнення вихідної допомоги при звільненні є взаємовиключними.
Отже, суди попередніх інстанцій при розгляді цього спору дійшли передчасних висновків про наявність у позивача права на виплату вихідної допомоги при звільненні, за наявності обставини втрати ним статусу звільненого працівника.
Доводи, викладені у касаційній скарзі Офісу Генерального прокурора щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням знайшли своє відображення у цій справі.
Колегія суддів звертає увагу, що ще до постановлення рішення у цій справі «про стягнення вихідної допомоги», ОСОБА_1 вже було поновлено на роботі та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням суду, яке набрало законної сили. При цьому вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 640/600/20 та про стягнення вихідної допомоги у справі № 640/9669/20 є взаємовиключними. У разі задоволення в цій частині повністю одночасно двох позовів, відповідач буде зобов`язаний фактично виплатити подвійну суму середнього заробітку, оскільки їх розміри є однаковими, що не відповідає принципу справедливості.
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції, задовольняючи адміністративний позов, повно встановили обставини справи, але допустили неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних рішень щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Посилання судів попередніх інстанцій на практику Верховного Суду у справах № 260/1890/19, № 360/2160/20, № 280/7483/20, № 540/1218/21, № 280/3715/20, № 520/4500/21 та № 480/6504/20 є помилковим, оскільки обставини цих справ є відмінними від обставин справи, що розглядається.
Судове рішення є результатом повного і всебічного з`ясування обставин конкретної справи та оцінки наданих доказів на тлі правильного застосування норм права (статті 242, 244 КАС України). Від зміни фактичних обставин змінюється й кінцевий результат. Саме тому застосування правової позиції, сформованої в іншій справі, можливе лише за умови подібності як правового регулювання, так і фактичних обставин.
У наведених справах або позивача не було поновлено на посаді (№ 280/7483/20, № 540/1218/21, № 520/4500/21), або взагалі таке звільнення не оскаржувалось (№ 260/1890/19), на його користь не стягувався середній заробіток за час вимушеного прогулу, або питання про одночасне стягнення вихідної допомоги і середнього заробітку взагалі не було предметом розгляду (№ 360/2160/20). Натомість у справі, що розглядається, набрали законної сили судові рішення, якими позивача поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України. За таких обставин посилання на зазначену практику як на підставу для додаткового стягнення вихідної допомоги є необґрунтованим, оскільки не враховує принципової відмінності у фактичних обставинах справ і призводить до неприпустимого подвійного стягнення середнього заробітку.
Доводи позивача, викладені у відзиві про те, що він продовжує перебувати у статусі звільненої особи, що є додатковим підтвердженням наявності у нього права на вихідну допомогу, не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до частин першої та третьої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на те, що у цій справі вирішення спору залежить від застосування норм матеріального права, а у питанні застосування та тлумачення норм матеріального права Верховний Суд є судом, який має повну юрисдикцію, то Суд за правилами частини першої статті 351 КАС України, уважає за необхідне прийняти нове рішення, не направляючи справу на новий судовий розгляд.
За вказаних обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 640/9669/20 скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 М.В. Білак ,
Судді Верховного Суду