ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/3466/26
провадження № 2/753/6870/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Шаповалової К.В.,
за участі: секретаря судового засідання Давидюк В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за адресою: м Київ, вул. О. Кошиця, 5а у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення збитків від інфляції та 3% річних, пов`язаних із несвоєчасним погашенням заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
у грудні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків від інфляції та 3% річних, пов`язаних із несвоєчасним погашенням заборгованості.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06 червня 2016 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/270/16, яким вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Родовід Банк" заборгованість за кредитним договором № 33/АА-00060.08.2 від 08 вересня 2008 року у розмірі 314 666,71 грн. З моменту набрання рішенням законної сили вчинялись дії щодо примусового виконання рішення суду, але воно так і не було виконане в розумінні чинного законодавства. В подальшому, право вимоги за згаданим договором кредиту первісним кредитором було відступлено до ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" на підставі укладеного договору про відступлення права вимоги № 16 від 29 травня 2019 року, яке, в свою чергу відступило право вимоги до ТОВ «Діджи Фінанс». Наразі позивач просить суд стягнути із відповідача збитки пов`язані із несвоєчасним виконанням рішення суду № 753/270/16 у розмірі 97100,56 грн, які нараховані у період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, з яких: 68 806, 42 грн - інфляційна складова, 28 294, 14 грн - 3% річних.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2026 року позовну заяву було передано для розгляду судді Шаповаловій К.В. 
Згідно відомостей Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 02 березня 2026 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.
16 березня 2026 року до суду надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 17 березня 2026 року відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання 24 квітня 2026 року на 10:00 год. 
Судове засідання призначене на 24 квітня 2026 року було відкладено на 05 червня 2026 року на 10:00 год. для повторного виклику відповідача.
У судове засідання призначене на 05 червня 2026 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляд справи повідомлялися належним чином. Повістка про виклик до суду адресована відповідачу у справі повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Окрім того, про час, дату та місце розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України.
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. 
Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 
У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористалася своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. 
Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, доходить наступного висновку.
Судом встановлено, що 06 червня 2016 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/270/16, яким вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Родовід Банк" заборгованість за кредитним договором № 33/АА-00060.08.2 від 08 вересня 2008 року у розмірі 314 666,71 грн.
Відповідно до змісту ухвали Дарницького районного суду м. Києва № 753/270/16 від 22 вересня 2023 року, вбачається, що 29 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір факторингу №16, відповідно до якого ПАТ «Родовід Банк» відступило, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 33/АА-00060.08.2 від 08 вересня 2008 року.
В подальшому, 14 квітня 2022 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Діджи Фінанс», укладено Договір факторингу №1404ДФВ, відповідно до якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відступило, а ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 33/АА-00060.08.2 від 08 вересня 2008 року.
Згаданою ухвалою суду було змінено стягувача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» його правонаступником ТОВ «Діджи Фінанс» по виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року у справі №753/270/16 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 33/АА-00060.08.2 від 08 вересня 2008 року.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.
Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України).
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст.1291 Конституції України).
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що рішення суду № 753/270/16 від 06 червня 2016 року про стягнення з відповідачки суми заборгованості не виконане або ж перебуває на примусовому виконанні.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що стягувачем було отримано виконавчий лист за рішенням суду з метою його подальшого пред`явлення до примусового виконання.
Відповідно до відомостей з АСВП на примусовому виконанні не перебуває/не перебував виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь ПАТ "Родовід банку" чи ТОВ "ФК "Довіра і гарантія" чи ТОВ "Діджи фінанс" заборгованості за рішенням суду від 6 червня 2016 року.
Також позивачем до матеріалів справи не долучено довідку державного чи приватного виконавця про перебування на виконанні виконавчого листа № 753/270/16 та повернення його стягувачу з підстав, визначених ЗУ "Про виконавче провадження". Відсутні також докази того, що у випадку пропуску строку на подання виконавчого листа до виконання чи його втрати, стягувачі звертались до суду із відповідними заявами про видачу дублікату виконавчого листа та/чи продовження строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання і такі заяви були задоволені судом. 
Вказана інформація відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року.
У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Фактичні обставини цієї справи, свідчать, що основна вимога позивача, яка виникла на підставі рішення суду, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України.
Отже, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними.
Варто зазначити, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
При цьому суд враховує не лише право стягувача, а й права боржника, у підсумку обом гарантуючи право на справедливий суд, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у даному випадку правомірно протягом кількох років міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення.
Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача перед позивачем у грошовому зобов`язанні за кредитним договором № 33/АА-00060.08.2 від 08 вересня 2008 року у зв`язку зі спливом часового проміжку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України.
Ураховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю.
У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 509, 514, 516, 525, 526, 530, 536, 599, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1057 ЦК України, -
УХВАЛИВ:
у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення збитків від інфляції та 3% річних, пов`язаних із несвоєчасним погашенням заборгованості - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: К.В. Шаповалов