ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/24759/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щомісячного грошового забезпечення за період з 30.03.2022 по 30.06.2023, а також грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, шляхом застосування при розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням сталої величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 грн, замість встановленого законом розміру прожиткового мінімуму на 01 січня відповідног календарного року;
- зобов?язати відповідача здійснити перерахунок, нарахування та виплату позивачу щомісячного грошового забезпечення, вихідною величиною для якого є розмір посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти, а саме: за період з 30.03.2022 по 31.12.2022 - виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2481,00 грн; за період з 01.01.2023 по 30.06.2023 - виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2684,00 грн; з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов?язати відповідача здійснити перерахунок та доплату всіх додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії та інших видів, розмір яких залежить від розмірів посадового окладу), що були виплачені позивачу за період з 30.03.2022 по 30.06.2023, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов?язати відповідача здійснити перерахунок та доплату позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік (виплаченої згідно наказу №92 від 23.03.2023); одноразової грошової допомоги при звільненні; грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (за 2022 та 2023 роки); здійснивши їх обчислення виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, розрахованого із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023 року (2684,00 грн), з урахуванням .раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік;
- зобов?язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023 року (2684,00 грн), на відповідні тарифні коефіцієнти;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року;
- зобов?язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року, із застосуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) - січень 2022 року та січень 2023 року - як базових місяців для обчислення індексу споживчих цін (у зв?язку з підвищенням прожиткового мінімуму), з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов?язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159, на суми донарахованого за цим рішенням суду грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичної виплати.
Посилається на те, що у період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 . Під час проходження військової служби відповідач нараховував йому грошове забезпечення у заниженому розмірі, оскільки виплачував посадовий оклад та оклад за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 року (1762,00 грн), замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 року - 2481,00 грн та станом на 01.01.2023 року - 2684,00 грн). Аналогічне заниження допущене при нарахуванні одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги на оздоровлення та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Окрім того, при звільненні відповідач не виплатив позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, що зазначено в наказі про виключення зі списків особового складу. За весь період служби відповідач не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення, а на суми донарахованого грошового забезпечення підлягає виплаті компенсація втрати частини доходів. Вважаючи у зв?язку із цим свої конституційні права та гарантії на належний соціальний захист порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу здійснювалися відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704) у редакції, що діяла у відповідний період. Зазначає, що з 20.05.2023 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №481, якою п.4 Постанови №704 викладено в редакції про обрахунок виходячи з розміру 1762,00 грн, а тому за цей період підстав для застосування іншого показника не існує. Військова частина не наділена дискреційними повноваженнями самостійно змінювати базову розрахункову величину для нарахування грошового забезпечення. Похідні виплати (надбавки, премії, допомоги) нараховані правомірно, а виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань залежить від наявності рапорту та бюджетних асигнувань, доказів подання яких позивачем не надано. Індексація у спірний період здійснювалась із базовим місяцем березень 2018 року, а підстав для зміни базового місяця не було. Компенсація втрати частини доходів здійснюється лише у разі простроченої заборгованості, що в цьому випадку відсутня. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою судді від 22.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 08.01.2026 року замінено в порядку процесуального правонаступництва відповідача у справі з Військової частини НОМЕР_3 на її правонаступника - Військову частину НОМЕР_1 .
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , у зв?язку з військовою агресією рф проти України був призваний на військову службу під час мобілізації. Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №122 від 30.03.2022 року, його зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_3 та на всі види забезпечення. У період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №181 від 30.06.2023 року позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини з 30.06.2023 року. У цьому ж наказі прямо зазначено, що матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік позивач не отримав.
Як вбачається з довідок про нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2022 та 2023 роки, поданих відповідачем на виконання вимог суду, у період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року грошове забезпечення позивача, зокрема посадовий оклад та оклад за військове звання, нараховувались із використанням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 01.01.2018 року (1762,00 грн). За цей же період позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.
На виконання вимог директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2025 року №Д-321/78/дск, відповідно до вимог Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», управління НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони ( НОМЕР_1 ) та НОМЕР_5 окремий батальйон територіальної оборони ( НОМЕР_3 ) переформовано у 125 окрему важку механізовану бригаду, умовне найменування - Військова частина НОМЕР_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_6 , яка є правонаступником Військової частини НОМЕР_3 .
17.11.2025 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_3 із письмовим запитом (вимогою) про надання довідки про помісячні суми нарахованого та фактично виплаченого грошового забезпечення, довідки-розрахунку про нараховану та виплачену індексацію, а також про проведення перерахунку усіх виплат при звільненні, виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, нарахування і виплату заборгованості з індексації та компенсації втрати частини доходів. Згідно з даними трекінгу поштового відправлення АТ «Укрпошта» №7900800476271, уповноважена особа військової частини отримала зазначений запит 02.12.2025 року. Відповіді на цей запит, а також запитуваних довідок позивач не отримав, перерахунок і доплата не здійснені.
Не погоджуючись з діями та бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч.2 ст.9 Закону №2011-XII).
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-XII).
За приписами абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Щодо вимог про застосування при розрахунку грошового забезпечення прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
30.08.2017 року Кабінет Міністрів України видав постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 року (далі - Постанова №704).
Згідно з п.2 Постанови №704, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови №704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Відповідно до п.4 Постанови №704 (у первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова №103), пунктом 6 якої внесено зміни до Постанови №704, зокрема, п.4 викладено в новій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Постанова №103 набула чинності з 24.02.2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022 року, визнано протиправним та скасовано п.6 Постанови №103, яким були внесені зміни до п.4 Постанови №704.
Наслідком скасування вказаних змін стало відновлення первинної редакції п.4 Постанови №704 (станом на 30.07.2018 року), згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно до ч.2 ст.265 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Враховуючи викладене, з 29.01.2020 року чинна редакція п.4 Постанови №704, яка була чинною до зазначених змін і в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року».
Надалі, 12.05.2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704» (далі - Постанова №481), пунктом 2 якої внесено зміни до п.4 Постанови №704 шляхом викладення абз.1 у такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Постанова №481 набрала чинності 20.05.2023 року.
Проте рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 року, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови №481 неправомірними та визнано протиправним та нечинним п.2 Постанови №481 стосовно внесення змін до п.4 Постанови №704.
Оцінюючи правомірність дій відповідача за період з 20.05.2023 року по 30.06.2023 року, суд враховує правову позицію, сформульовану Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.02.2026 року у справі №520/5814/24, згідно з якою до правовідносин, пов?язаних із обчисленням грошового забезпечення військовослужбовців у період дії Постанови №481, під час визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися п.4 Постанови №704 у первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою №481, якою запроваджено фіксовану розрахункову величину 1762,00 грн.
Мотивуючи такий висновок, Верховний Суд виходив із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, закріплених у ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Окремо Верховний Суд наголосив, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувалися такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Таким чином, зважаючи на встановлену законодавством правову регламентацію спірних правовідносин та з урахуванням фактичних обставин справи, суд приходить висновку, що грошове забезпечення позивача з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням у період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року мало б визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не «на 01.01.2018 року».
Відтак, дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу за цей період грошового забезпечення у заниженому розмірі, а саме - без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року (2481,00 грн) та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року (2684,00 грн), є протиправними.
З тих самих мотивів відповідачем неправильно нараховувались у спірний період інші щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення, розмір яких, в силу вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року (далі - Порядок №260), залежав від розміру місячного грошового забезпечення.
Тому, похідні вимоги про спонукання до вчинення дій є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Щодо вимог про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.
Відповідно до підп.3 п.5 Постанови №704, керівникам державних органів надано право в межах асигнувань на грошове забезпечення надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їхнього місячного грошового забезпечення.
Порядок виплати такої допомоги деталізовано у Розділі XXIV Порядку №260.
Згідно з п.1 Розділу XXIV Порядку №260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, один раз на рік за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Згідно з п.2 Розділу XXIV Порядку №260, фактичний розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України з урахуванням пропозицій начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Системний аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов?язковою щомісячною чи щорічною складовою грошового забезпечення, а становить додаткову виплату дискреційного характеру. Її надання залежить від трьох умов, які мають існувати одночасно: подання військовослужбовцем особистого рапорту з обґрунтуванням підстав; рішення командира (начальника) у формі наказу; наявність фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі. Підстави для виплати такої допомоги визначаються щорічно дорученням Міністра оборони України та пов?язані з конкретними життєвими обставинами (народження або усиновлення дитини, тривале лікування чи реабілітація, тяжке захворювання, смерть близьких родичів, наслідки поранення тощо).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період проходження військової служби з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року з рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік до командира Військової частини НОМЕР_3 не звертався. Доказів подання такого рапорту, обґрунтування підстав для його подання, а також доказів відмови командира військової частини у наданні такої допомоги матеріали справи не містять.
Зазначення у наказі командира Військової частини НОМЕР_3 №181 від 30.06.2023 року про неотримання позивачем матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік саме по собі не породжує обов?язку відповідача нарахувати та виплатити таку допомогу при звільненні, оскільки право на цю допомогу не виникає автоматично, а реалізується виключно у визначеному Розділом XXIV Порядку №260 порядку - за рапортом військовослужбовця з обґрунтуванням підстав та за наказом командира.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік та про зобов?язання нарахувати і виплатити таку допомогу - слід відмовити.
Щодо вимог про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року №2017-III, з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-XII (далі - Закон №1282-XII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078).
Згідно з п.2 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу.
За змістом абз.1 п.5 Порядку №1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів) значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення (абз.2 п.5 Порядку №1078).
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.03.2023 року у справі №400/3826/21, від 29.03.2023 року у справі №380/5493/21, від 06.04.2023 року у справі №420/11424/21, від 20.04.2023 року у справі №320/8554/21, з огляду на правила п.п.5, 10-2 Порядку №1078, березень 2018 року є місяцем підвищення доходу військовослужбовців, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення, оскільки саме з 01.03.2018 року набрала чинності Постанова №704, якою затверджено нові розміри посадових окладів військовослужбовців.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_1 , був призваний на військову службу 30.03.2022 року, тобто значно пізніше ніж 01.03.2018 року, коли набрала чинності Постанова №704. Відтак, на момент призначення позивача на посаду посадовий оклад, встановлений Постановою №704, вже діяв, і у межах спірного періоду (30.03.2022 - 30.06.2023) внаслідок законодавчих змін не підвищувався.
Доводи позивача про те, що базовими місяцями для обчислення індексу споживчих цін мають бути січень 2022 року та січень 2023 року у зв?язку з підвищенням прожиткового мінімуму, є помилковими. За правилами п.5 Порядку №1078 у редакції, чинній з 01.12.2015 року, для визначення місяця підвищення доходу значення має саме підвищення тарифних ставок (окладів). Підвищення прожиткового мінімуму, встановленого законом про Державний бюджет України на відповідний рік, само по собі не є підвищенням тарифних ставок (окладів) військовослужбовців у розумінні п.5 Порядку №1078.
Окрім того, у період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року дія Закону №1282-XII була зупинена. Так, абз.18 п.3 Прикінцевих положень Закону України від 03.11.2022 року №2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» зупинено на 2023 рік дію Закону №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення». Відтак, підприємства, установи та організації у 2023 році звільнені від обов?язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, оплати праці (грошового забезпечення).
Що стосується індексації-різниці відповідно до абз.абз.3-6 п.5 Порядку №1078 у період з 30.03.2022 року по 31.12.2022 року, то для її застосування необхідно, щоб у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір підвищення доходу був меншим за суму можливої індексації. Право на отримання індексації-різниці, виходячи із суми можливої індексації 4463,15 грн, мали ті військовослужбовці, які проходили військову службу щонайменше у лютому 2018 року, отримували грошове забезпечення на підставі попередньої Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294, і за наслідками набрання чинності Постанови №704 з 01.03.2018 року загальний грошовий дохід яких не збільшився. Оскільки у позивача відсутній розмір доходу за лютий 2018 та березень 2018 року на військовій службі, відсутня і можливість настання обставини, за якої розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнював або був меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.04.2024 року у справі №160/2481/23.
Поточна індексація грошового забезпечення у період з 30.03.2022 року по 31.12.2022 року нараховується із застосуванням березня 2018 року як місяця підвищення тарифних ставок (окладів) та виплачується за умови перевищення величиною індексу споживчих цін порогу індексації 103 відсотка. Доказів того, що поточна індексація позивачу за цей період не нараховувалась чи виплачувалась у меншому розмірі, ніж передбачено Порядком №1078 із застосуванням березня 2018 року як місяця підвищення доходу, матеріали справи не містять.
Натомість позивач у позові обґрунтовує вимоги виключно тим, що базовими місяцями для обчислення індексу споживчих цін мають бути січень 2022 року та січень 2023 року, що не відповідає правовій регламентації спірних правовідносин.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року та про зобов?язання нарахувати і виплатити таку індексацію із застосуванням січня 2022 року та січня 2023 року як базових місяців - слід відмовити.
Щодо вимог про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).
Статтею 1 Закону №2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно із ст.2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до норм ст.ст.3, 4 Закону №2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №159, відповідно до п.2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Як визначено в п.3 Порядку №159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Згідно з п.4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
З системного аналізу цих правових норм слід зробити висновок, що основними умовами для виплати компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (в тому числі одноразової грошової допомоги) та 2) виплата нарахованих доходів.
При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу і обчислюється за кожен місяць періоду невиплати доходу.
Тобто законодавець пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24.01.2023 року у справі №200/10176/19-а та від 31.07.2024 року у справі №480/1704/19.
Оскільки спірні суми грошового забезпечення відповідачем ще не нараховані і не виплачувались, то суд вважає, що у спірних відносинах не настала обставина, з якою закон пов`язує виникнення у відповідача обов`язку здійснити нарахування й виплату компенсації втрати частини доходів. А, відтак, позовні вимоги в цій частині є передчасними.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21.08.2024 року у справі №200/63/23 та Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 10.06.2024 року у справі №380/18671/24.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов?язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб?єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об?єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Щодо судового збору, то згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від його сплати, а відтак розподіл на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року (включно) щомісячного грошового забезпечення, а також грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 року та станом на 01.01.2023 року).
Зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) здійснити перерахунок та виплату належного ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_7 ) щомісячного грошового забезпечення за період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року (включно), з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 року - 2481,00 грн, станом на 01.01.2023 року - 2684,00 грн), на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, з урахуванням раніше проведених виплат.
Зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 всіх додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії та інших видів, розмір яких залежить від розмірів посадового окладу), що були виплачені за період з 30.03.2022 року по 30.06.2023 року (включно), з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 : грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік; одноразової грошової допомоги при звільненні; грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (за 2022 та 2023 роки), здійснивши їх обчислення виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, розрахованого із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023 року (2684,00 грн), з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.