Справа № 338/1288/25 
Провадження № 22-ц/4808/801/26 
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Васютина Ярослава Володимировича на додаткове рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2026 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Куценка О.О. у с.Богородчани, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

у с т а н о в и в:
23 лютого 2026 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача адвоката Васютина Я.В. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 338/1288/25.
Як зазначив заявник, рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року позов ТОВ «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.
Вказаним рішенням суду стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики №241806 від 20.10.2021 року у загальному розмірі 6595 грн, з яких 5000 грн - тіло позики, 1595 грн - проценти, а також судові витрати, зокрема судовий збір у сумі 750,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 929,09 грн. У задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено.
Разом з тим, при ухваленні вказаного рішення судом не було вирішено питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем у зв`язку з розглядом справи.
У заяві представник відповідача зазначав, що у зв`язку з розглядом цієї цивільної справи відповідачем понесено витрати на професійну правничу допомогу адвоката Васютина Я.В. у розмірі 8 000 грн, що підтверджується доданими до заяви документами, а саме договором про надання правничої допомоги, рахунком №01/319/2025 від 18.02.2026 року, актом №01/319/2025 про надання професійної правничої допомоги від 20.02.2026 року, а також описом виконаних адвокатом робіт.

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області додатковим рішенням від 05 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Васютиним Я.В., про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №338/1288/25 задовольнив частково. 
Ухвалив додаткове рішення у цивільній справі №338/1288/25 за позовом ТОВ «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. 
Стягнув з ТОВ «ФК «Гелексі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2070 гривень 90 копійок. 
У задоволенні решти вимог заяви відмовив.
Не погоджуючись із вказаним додатковим рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Васютин Я.В. подав апеляційну скаргу, вважає його таким, що прийняте судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд правильно встановив, що відповідач фактично виграв спір у частині 69,03% позовних вимог, у зв`язку з чим витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно відхиленим позовним вимогам. Проте, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, щодо неспівмірності розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу відповідача, оскільки наведений розмір послуг адвоката відповідає ринковим цінам адвокатських послуг та по суті не є завищеним.
Вказує, що у розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання, на її думку, вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Матеріалами справи підтверджено та встановлено судом першої інстанції, що до заяви про ухвалення додаткового рішення суду щодо судових витрат було долучено копію договору про надання правничої допомоги, рахунок №01/319/2025 від 18.02.2026 року, акт №01/319/2025 про надання професійної правничої допомоги від 20.02.2026 року з описом виконаних адвокатом робіт. Згідно з актом №01/319/2025 про надання послуг професійної правничої допомоги від 05.02.2026 року на виконання договору про надання професійної правничої допомоги виконавцем надані правничі послуги. Підписанням цього акту сторони підтвердили повне та належне виконання робіт згідно з договором та належну оплату таких послуг. Отже, факт належного надання адвокатом послуг професійної правничої допомоги відповідачу підтверджується наявними доказами у матеріалах справи.
Однак вказує, що зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, не врахував, відсутність у матеріалах справи клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що унеможливлювало вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу. Апелянт вважає, що підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат через неспівмірність відсутні. 
Таким чином, ціна позову у справі становила 21 295,00 грн, з яких судом задоволено вимоги на суму 6 595,00 грн, що становить 30,97 % заявлених вимог. У задоволенні решти позовних вимог у сумі 14 700,00 грн, що становить 69,03 % судом відмовлено. 
Виходячи із наведеного, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 69,03% цієї суми, що від заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн становить 5 522,40 грн.
Просить додаткове рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду по судових витратах задовольнити частково. Стягнути з ТОВ «ФК «Гелексі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 522, 40 грн. Здійснити розподіл судових витрат за надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

Представник ТОВ «ФК «Гелексі» подав відзив на апеляційну скаргу проти задоволення якої заперечує.
Вказує, що дана справа є справою незначної складності, розглядалася у спрощеному провадженні. Предметом спору є стягнення заборгованості за типовим кредитним договором.
Судом при ухваленні рішення встановлено, що витрати позивача на правничу допомогу, які підлягають стягненню, становлять лише 929,09 грн, а відповідач, у свою чергу, просить стягнути суму, яка майже у 5 разів перевищує витрати позивача за ідентичний обсяг роботи (ознайомлення та підготовка однієї процесуальної заяви). Очевидно, що обсяг робіт, виконаних представником позивача є не меншим, ніж той, який виконано представником відповідача. Такий розрив у вартості послуг за однакової складності справи порушує принцип рівності сторін та засади справедливості. Посилання відповідача на "фіксований розмір" не звільняє суд від обов`язку оцінити таку суму на предмет розумності. Велика Палата Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру. Сума, заявлена відповідачем за стандартний відзив у малозначній справі не відповідає критерію розумності. Позивач вважає завищення витрат на професійну правничу допомогу способом уникнення цивільно-правової відповідальності за прострочення кредиту, мета якого полягає у компенсації витрат на погашення за рахунок завищення витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.
Враховуючи наведене вище, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення – без змін.

Відповідно до частини 1статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, 25 вересня 2025 року ТОВ «ФК «Гелексі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути заборгованість за договором позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №241806 від 20 жовтня 2021 року у сумі 21 295 грн, з яких 5000 грн - заборгованість за позикою (тіло позики), 16 295 грн заборгованість за процентами, а також судові витрати: судовий збір 2 423,00 грн і витрати на професійну правничу допомогу 5 000,00 грн.
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року позов ТОВ «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.
Вказаним рішенням суду стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики №241806 від 20.10.2021 року у загальному розмірі 6595 грн, з яких 5000 грн - тіло позики, 1595 грн - проценти, а також судові витрати, зокрема судовий збір у сумі 750,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 929,09 грн. У задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено
23 лютого 2026 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла заява представника відповідача про ухвалення додаткового рішення
Установлено, що правнича допомога відповідачу у цій справі надавалась адвокатом Васютиним Я.В. на підставі договору про надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат відповідачем подано відповідні документи, зокрема акт про надання правничої допомоги від 20 лютого 2026 року, який містить опис виконаних адвокатом робіт.
З поданих документів вбачається, що адвокатом здійснювались дії, пов`язані з ознайомленням із матеріалами справи, підготовкою правової позиції відповідача, складанням відзиву на позовну заяву та іншими процесуальними діями, необхідними для належного представництва інтересів відповідача у суді.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн є завищеною та не відповідає критерію співмірності,тому з урахуванням характеру спору, складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та ціни позову, вважав обґрунтованим визначити співмірний розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн. Так як за результатами розгляду справи відповідач фактично виграв спір у частині 69,03% позовних вимог, тому суд вирішив відповідно до принципу пропорційності стягнути на користь відповідача 2070,90 грн витрат на правничу допомогу.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до загального правила розподілу судових витрат між сторонами, шо передбачено частиною 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.
За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У справі, яка переглядається встановлено, що представництво інтересів відповідача в суді першої інстанції здійснював адвокат Васютин Я.В., просив суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, розмір яких становить 8000 грн.
До заяви про ухвалення додаткового судового рішення стороною відповідача в системі «Електронний суд» долучено договір про надання правничої допомоги, рахунок №01/319/2025 від 18.02.2026 року, акт №01/319/2025 про надання професійної правничої допомоги від 20.02.2026 року, а також опис виконаних адвокатом робіт.
Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).
Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2024 №686/5757/23 виснувала, що в частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Близькі за змістом висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21.
У додатковій постанові від 19.02.2020 №755/9215/15-ц та постанові від 05.07.2023 у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18). Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 січня 2026 у справі №681/947/24, постанові Верховного Суду 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.
Оцінюючи подані представником відповідача докази на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені витрати на правничу допомогу адвоката, які включають послуги надання первинної правової консультації Клієнту по справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, ознайомлення з матеріалами справи, аналіз та вивчення матеріалів справи, складання та подання відзиву зводяться до єдиної дії - формування позиції відповідача та є складовими підготовки відзиву на позовну заяву.
Крім того вбачається, що дана справа належить до категорії спорів про стягнення заборгованості за договором, які є типовими для судової практики та не відзначаються підвищеною складністю. Справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань із участю сторін, а обсяг процесуальних дій у справі був обмежений підготовкою письмових процесуальних документів.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн є завищеною та, враховуючи характер спору, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, підлягає зменшенню до 3000 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав підстав вирішувати питання про зменшення розміру витрат понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, оскільки позивач не подав заяву про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки наявні у матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному ним розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а також критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), з огляду на конкретні обставини справи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції на власний розсуд зменшив витрати на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції, здійснивши оцінку наданих доказів, врахувавши складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, навів у додатковому рішенні мотивоване обґрунтування неспівмірності заявлених судових витрат та підстави їх зменшення.
Також, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, що становить 30,97 % від ціни позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, виходячи із визначеного судом співмірного розміру витрат на правничу допомогу 3000 грн та принципу пропорційності, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 69,03% цієї суми, що становить 2070,90 грн.
Колегія суддів дійшла висновку, доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правильність додаткового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на викладене вище, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а додаткового рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, та за подання апеляційної скарги на додаткове рішення суду судовий збір не сплачується, підстав для нового розподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Васютина Ярослава Володимировича залишити без задоволення.
Додаткове рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2026 року.

Судді Є.Є.Мальцева
В.М.Луганська
В.А.Девляшевський