ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/2551/25
Номер провадження 22-ц/818/1224/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,
суддів Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс»» на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2025 року в складі судді Довготько Т.М. по справі № 953/2551/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс»» (далі - ТОВ «ФК «Солвентіс»», яке в березні 2025 року звернулось до суду з позовом під найменуванням Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг»») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 19 березня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено кредитний договір № 1467713, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 7 000,00 грн строком на 15 днів з процентами за його користування у розмірі, обумовленому договором. 09 жовтня 2020 року право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» за договором факторингу № 03/10. 
24 січня 2022 року ТОВ «Діджи Фінанс» відступило право вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг»» (надалі перейменованого на ТОВ «ФК «Солвентіс»») за договором факторингу № 1/15. 
Відповідач умови договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість у розмірі 24 150,00 грн, з яких 7 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 15 750,00 грн - за відсотками, 1 400,00 грн - за комісією. Досудову вимогу про сплату заборгованості не виконано.
Посилаючись на вказані обставини ТОВ «ФК «Солвентіс»» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 1467713 від 19 березня 2020 року у розмірі 24 150,00 грн, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження виникнення обов`язку у ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості за кредитним договором, зокрема, доказів того, що відповідач вчинив сукупність дій, спрямованих на отримання позики від ТОВ «Мілоан», а саме: зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції та прийняв пропозицію (оферту) позикодавця шляхом використання надісланого одноразового ідентифікатора, а також доказів того, що зазначений у платіжному дорученні картковий рахунок належить відповідачу.
На вказане судове рішення 27 жовтня 2025 року ТОВ «ФК «Солвентіс»» через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 19 березня 2020 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» ОСОБА_1 подано заявку на отримання кредиту № 1467713. Відповідачу було направлено електронним повідомленням (SMS) на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , який особисто вказаний ним у договорі про споживчий кредит, одноразовий ідентифікатор, при введенні якого він підтвердив прийняття умов договору. Наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення № 16815841 від 19 березня 2020 року є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах, визначених договором про споживчий кредит № 1467713 від 19 березня 2020 року. Відповідач не оспорив договір про надання споживчого кредиту за його безгрошовістю, в матеріалах справи відсутні докази про те, що кредитний рахунок (платіжна карта) MASTERCARD НОМЕР_3 не належить відповідачу. До позовної заяви долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за договором № 1467713 від 19 березня 2020 року, яка сформована та надана первісним кредитором позивачу. Також позивачем було надано докази, якими доведено відступлення первісним кредитором права вимоги до відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а надалі - до ТОВ «ФК «Солвентіс»» за договором про споживчий кредит. 
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Солвентіс»» на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Солвентіс»» задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 березня 2020 року ОСОБА_1 з використанням сервісу online-кредитування https://miloan.ua/ подана заявка на отримання кредиту у розмірі 7 000,00 грн № 1467713 (а. с. 14).
19 березня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 1467713, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 7 000,00 грн строком на 15 днів з датою повернення 03 квітня 2020 року зі сплатою процентів за користування кредитом (а. с. 21-27).
Згідно з п. 1.5.1 договору комісія за надання кредиту становить 1 400,00 грн, яка нараховується за ставкою 20,00 % від суми кредиту одноразово.
Пунктом 1.5.2 договору передбачено, що проценти за користування кредитом складають 3 150,00 грн, які нараховуються за ставкою 3,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована.
Згідно п. 1.6 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 3,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Особливості нарахування процентів визначені п. 2.2.3 цього Договору
Відповідно до п. 2.3.1 договору продовження строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах.
Відповідно до п. 2.4.1 договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п. 1.4 договору.
За п. 6.1 Договору цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства.
Цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5 договору).
Додатком до кредитного договору є графік розрахунків № 1467713, який містить умови, аналогічні умовам договору (а. с. 24).
На підтвердження перерахування ТОВ «Мілоан» отримувачу ОСОБА_1 7 000,00 грн на рахунок MASTERCARD НОМЕР_3 з призначенням: кредитні кошти від ТОВ Мілоан згідно договору 1467713 позивачем надано копію платіжного доручення № 16815841 від 19 березня 2020 року (а. с. 44).
З відомості про щоденні нарахування та погашення, яка по суті є розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Мілоан», вбачається, що за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 24 150,00 грн, з яких 7 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 15 750,00 грн - заборгованість за відсотками, 1 400,00 грн - заборгованість за комісією (а. с. 16).
09 жовтня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 03/10, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги за кредитним договором № 1467713 від 19 березня 2020 року (а. с. 25-31). 
24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг»» (надалі перейменованим на ТОВ «ФК «Солвентіс»») укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 1467713 від 19 березня 2020 року (а. с. 39-42).
На підтвердження відступлення права вимоги за кредитним договором № 1467713 від 19 березня 2020 року позивачем надано витяги з Додатку № 1 до договору факторингу № 03/10 від 09 жовтня 2020 року (підписаний ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс») та витяг з Додатку № 1 до договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року (підписаний ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг»»/«Солвентіс»») (а. с. 11-12).
02 листопада 2024 року ТОВ «ФК «Пінг-Понг»» (надалі - ТОВ «ФК «Солвентіс»») направлено на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 24 150,00 грн (а. с. 46).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постановах від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19. 
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Згідно з частинами 1 і 2 статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. За змістом частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. 
У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зроблено висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
ТОВ «ФК «Солвентіс»» до суду першої інстанції надана копія кредитного договору № 1467713 від 19 березня 2020 року, де зазначено, що його підписання здійснено клієнтом за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (п. 6.2 договору).
Разом з тим, із наданих суду позивачем доказів не вбачається, що ОСОБА_1 вчинив певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики від ТОВ «Мілоан», а саме: зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ «Мілоан») із одноразовим ідентифікатором та прийняв пропозицію (оферту) позикодавця шляхом використання надісланого йому одноразового ідентифікатора.
У реквізитах кредитного договору, як і в анкеті-заяві на кредит № 1467713 від 19 березня 2020 року, відсутній електронний підпис ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором. 
Посилання позивача на те, що відповідач отримав на SMS-повідомленні на номер НОМЕР_1 одноразовий ідентифікатор, при введенні якого прийняв умови договору, будь-якими доказами не підтверджуються.
Матеріали справи не містять доказів надання відповідачу кредитних коштів за договором за зазначеними ним реквізитами. Доводи позивача щодо того, що файл із договором із зашифрованим підписом не відображається при відкритті в особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд», є непереконливими, оскільки при відкритті файлу з договором за допомогою програмного забезпечення «Adobe Acrobat» у його лівому верхньому куті дійсно міститься напис щодо його підписання позичальником одноразовим ідентифікатором, однак він виконаний у документі як анотація і може бути довільно доданий, змінений чи видалений. У форматі підпису, який підлягає перевірці за допомогою програмного забезпечення, виконаний лише підпис генерального директора ТОВ «Мілоан» Вініченка О.В.
Таким чином, позивач не надав доказів укладення договору шляхом обміну електронними повідомленнями, накладення підпису одноразовим ідентифікатором та прийняття (акцепту) умов договору.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних доказів надання відповідачу кредитних коштів за вказаним договором за зазначеними ним реквізитами. Ані кредитний договір, ані анкета-заява на кредит № 1467713 від 19 березня 2020 року не містять повного номеру рахунку чи картки, на яку мають бути перераховані кошти.
Платіжне доручення, на яке посилається позивач на підтвердження переказу коштів на рахунок відповідача, не є належним та допустимим доказом отримання ОСОБА_1 коштів, оскільки згідно вказаного платіжного доручення кошти в розмірі 7 000,00 грн були перераховані на картковий рахунок № НОМЕР_3 (MASTERCARD), між тим доказів того, що вказаний картковий рахунок належить ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.
До того ж, зазначене вище платіжне доручення не містить таких обов`язкових реквізитів первинного документа як: найменування банку, від імені якого складений документ, посади особи, відповідальної за здійснення операції та правильність її оформлення (у платіжному дорученні відсутній підпис працівника банку, відповідального за здійснення операції, а також штамп (печатка) відповідної банківської установи про проведення банком означеної операції) та особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (будь-яких підписів, в тому числі електронних цифрових, платіжне доручення не містить).
Таким чином, додане до позовної заяви платіжне доручення, що завірене лише підписом уповноваженої особи і печаткою ТОВ «Мілоан», із зазначенням неповного номера банківської картки, належність якої відповідачу не встановлено, не є належним і достовірним доказом надання ОСОБА_1 кредитних коштів на виконання умов саме кредитного договору № 1467713 від 19 березня 2020 року, і зазначення у ньому призначення платежу з вказаним номером договору і РНОКПП ОСОБА_1 таких висновків не спростовує.
Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання товариства на відомість про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит № 1467713 від 19 березня 2020 року ТОВ «Мілоан», яка по суті є одностороннім арифметичним розрахунком первісного кредитора, що не підтверджується первинними бухгалтерськими документами, та не є належним доказом заборгованості. 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі за кредитним договором від 19 березня 2020 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та відповідачем. 
На підтвердження позовних вимог та переходу до ТОВ «ФК «Солвентіс»» права вимоги до ОСОБА_1 позивачем надано копії договору факторингу № 03/10 від 09 жовтня 2020 року між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Діджи Фінанс» та договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг»», проте не надано реєстрів боржників до вказаних договорів та актів приймання-передачі реєстрів, які б підтверджували, що серед боржників, щодо яких відступлено право вимоги, є саме ОСОБА_1. До вказаних договорів факторингу долучені лише витяги з додатків, які не відповідають по формі реєстру боржників у розумінні відповідних договорів. Надані позивачем витяги з додатків до договорів факторингу є документами, підготовленими самим позивачем, та не є належними доказами переходу права вимоги до конкретного боржника. 
За відсутності відповідних реєстрів або належних витягів з них суд позбавлений можливості встановити факт переходу до позивача права вимоги саме до ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 березня 2020 року, тож доводи товариства про наявність інших належних доказів у справі та про те, що предметом спору є саме стягнення боргу, а не чинність договорів про відступлення права вимоги, колегія суддів відхиляє. 
З клопотанням про витребування доказів позивач до суду не звертався. 
Посилання товариства на факт укладення договору у належній формі висновків суду не спростовують, адже підписання договору не свідчить про отримання позичальником коштів у кредит, які згідно з умовами договору мали бути перераховані на картковий рахунок.
Твердження позивача, що відповідач не надав доказів на спростування отримання кредиту, колегія суддів відхиляє, адже в силу принципу змагальності позивач мав доводити підстави свого позову, проте свого обов`язку не виконав.
Неподання всіх належних доказів не є підставою для залишення позову без руху чи витребування доказів, тому доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не з`ясовувалися питання щодо повноти поданих доказів та не надавалася оцінка наданим документам до ухвалення рішення, колегія суддів відхиляє. 
Отже, з урахуванням наведеного, з огляду на відсутність доказів укладення договору шляхом обміну електронними повідомленнями із застосуванням одноразового ідентифікатора, перерахування кредитних коштів саме відповідачу та належного підтвердження ланцюга відступлення права вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Солвентіс»».
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін та дана їм належна оцінка.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Солвентіс»» необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, в тому числі на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс»» залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина