ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" травня 2026 р. справа № 300/7840/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, 

ВСТАНОВИВ:
Куций Олександр Степанович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 28.04.2025 за № 092350002351 про відмову в призначенні пенсії за віком; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до загального страхового стажу позивача: у Тонельно-мостовому загоні № 10 у період з 11.02.1983 по 22.07.1983 на посаді підземний прохідник 5-го розряду Казанської ділянки; у Надвірнянському районному виробничому об`єднанні по виробничо-технічному забезпеченню сільського господарства Івано-Франківської області у період з 12.09.1983 по 01.03.1986 на посаді токар 2-го розряду; у колгоспі «50-річчя Жовтня» у період з 01.01.1990 по 02.03.1993 в цеху допоміжних промислів по виготовленню товарів широкого вжитку; у Надвірнянському ремонтно-транспортному підприємстві у період з 01.07.2000 по 01.07.2003 на посаді сторож в автотранспорті; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити та виплачувати позивачу з 20.04.2025 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV.
Позовні вимоги мотивовані тим, що пенсійним органом протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком та зарахуванні періодів роботи позивача до його страхового стажу. Відповідачем зазначено, що страховий стаж складає 12 років 4 місяць 27 днів та до страхового стажу позивача не зараховано періоду роботи з 11.02.1983 по 22.07.1983 на посаді підземний прохідник 5-го розряду Казанської ділянки; у Надвірнянському районному виробничому об`єднанні по виробничо-технічному забезпеченню сільського господарства Івано-Франківської області у період з 12.09.1983 по 01.03.1986 на посаді токар 2-го розряду; у колгоспі «50-річчя Жовтня» у період з 01.01.1990 по 02.03.1993 в цеху допоміжних промислів по виготовленню товарів широкого вжитку; у Надвірнянському ремонтно-транспортному підприємстві у період з 01.07.2000 по 01.07.2003. Позивачем зазначено, що вказані періоди підтверджується відповідними записами в трудовій книжці, яка відповідно до вимог чинного законодавства є основним документом, що підтверджує стаж роботи та яка була надана пенсійному органу. Зазначив, що всі записи у трудовій книжці виконані без перекреслень, дати наказів не містять виправлень, записи є послідовними та завірені печатками. Таким чином, зазначені відповідачем обставини не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії та позбавлення позивача на належний соціальний захист. Також відповідачем протиправно не враховано довідки про заробітну плату. Просив позов задовольнити повністю 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно розпорядження від 13.03.2026 року №283 призначено повторний автоматизований розподіл справи №300/7840/25 у зв`язку із відрахуванням зі штату суду судді Боршовського Т.І. відповідно до наказу голови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 року №55-ОС.
Згідно повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2026 року, дану адміністративну справу передано судді Шумею М.В.
Ухвалою суду від 19.03.2026 прийняті до провадження адміністративну справу №300/7840/25.
Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з мотивів, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Вказала, що пенсійним органом правомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії та зарахуванні спірного стажу. Зазначила, що страховий стаж позивача становить 12 років 4 місяць 27 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. При цьому також правомірно не зараховано до страхового стажу періоди роботи в колгоспі “50-річчя Жовтня” за трудовою книжкою ( НОМЕР_1 ) з 01.04.1989 по 02.03.1993, оскільки відсутня уточнююча довідка про встановлений та відпрацьований мінімум та довідка про реорганізацію колгоспу. Також до страхового стажу не зараховано періоди роботи за трудовою книжкою ( НОМЕР_2 ) з 11.02.1983 по 22.07.1983 - робота в російській федерації в Тунельно-мостовому загоні; з 12.09.1983 по 01.03.1986 — робота в Надвірнянському районному виробничому об`єднанні по виробничо-технічному забезпеченню сільського господарства, оскільки відсутня печатка підприємства на записі про звільнення з роботи; з 01.07.2000 по 01.07.2003 - період роботи в Надвірнянському ремонтно-транспортному підприємстві, оскільки відсутня інформація про нараховану заробітну плату та сплату страхових внесків в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказала, що відповідачем правомірно не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи на території росії, оскільки з 01.01.2023 росія призупинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Просили в задоволенні позову відмовити.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 21.04.2025 року звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком.
Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.
За результатами розгляду заяви, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 28.04.2025 за № 092350002351 про відмову у призначенні пенсії за віком.
Так, вказаним рішення позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу від 15 до 22 років. Зазначено, що страховий стаж становить 12 років 4 місяць 27 днів. Не зараховано до страхового стажу періодів роботи в колгоспі “50-річчя Жовтня” за трудовою книжкою ( НОМЕР_1 ) з 01.04.1989 по 02.03.1993, оскільки відсутня уточнююча довідка про встановлений та відпрацьований мінімум та довідка про реорганізацію колгоспу. Також до страхового стажу не зараховано періоди роботи за трудовою книжкою ( НОМЕР_2 ) з 11.02.1983 по 22.07.1983 - робота в російській федерації; з 12.09.1983 по 01.03.1986 , оскільки відсутня печатка підприємства на записі про звільнення з роботи; з 01.07.2000 по 01.07.2003 , оскільки відсутня інформація про нараховану заробітну плату та сплату страхових внесків в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд зазначає наступне.
Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003р. №1058-IV (далі – Закон України №1058-IV).
За приписами статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статі 24 Закону №1058-IV).
Відповідно до статті 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно пунктом 20 Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.
Згідно із пунктом 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58 (далі – Інструкція №58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.4 Інструкції №58, визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). 
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 15.06.1982 та НОМЕР_1 від 02.03.1993 позивач працював, зокрема:
з 11.02.1983 по 22.07.1983 в Тунельно-мостовому загоні №10 на території російській федерації; 
з 12.09.1983 по 01.03.1986 в Надвірнянському районному виробничому об`єднанні по виробничо-технічному забезпеченню сільського господарства;
з 01.04.1989 по 02.03.1993 в колгоспі “50-річчя Жовтня”; 
з 05.03.1993 по 01.07.2003 - в Надвірнянському ремонтно-транспортному підприємстві.
Щодо неможливості зарахування трудового стажу позивача з 11.02.1983 по 22.07.1983 на території рф, суд зазначає наступне.
Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав-учасниць СНД, в тому числі, Україна та російська федерація (надалі – Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Відповідно до статті 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
При цьому, метою Угоди від 13.03.1992 є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Згідно з частинами другою та третьою статті 6 цієї Угоди від 13.03.1992 для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються у трудовий стаж.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
З огляду на викладене, цією Угодою від 13.03.1992 визначено стаж, який підлягає безумовному зарахуванню при призначенні пенсії.
Так, на переконання суду, посилання відповідача на відсутність підстав для врахування до стажу позивача періодів роботи у рф, оскільки з 01.01.2023 росія призупинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 є безпідставними, з оглядну на наступне.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" (надалі – Постанова №1328) Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди повинна виконувати зобов`язання, взяті згідно із Угодою. 
Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023 року, яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України з 19 червня 2023 року.
Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в рф, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.
Окрім цього, згідно приписів пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 3 статті 23 Загальної декларації прав людини, пункту 4 частини 1 Європейської соціальної хартії та статті 46 Конституції України працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з повномасштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, відповідачем не може бути відмовлено у врахуванні періодів роботи на території росії.
Як зазначено вище, підставою для відмови у врахуванні періоду з 12.09.1983 по 01.03.1986 до стажу позивача згідно поданої трудової книжки було те, що на записі про звільнення з роботи відсутня печатка підприємства.
Такі посилання пенсійного органу є безпідставними, оскільки згідно наданої позивачем копії трудової книжки вбачається, що на вказаному записі про звільнення міститься печатка, хоча вона й не зовсім чітка. Суд зазначає, що зазначеній печатці більше 40 років, що без сумніву може бути причиною втрати нею ясності та чіткості. 
При цьому вказані запис є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять дати та номера наказів про прийняття та звільнення, підпис відповідальної особи та печатку підприємства. Отже, навіть за вказаних обставин, можна чітко ідентифікувати, дату прийняття та звільнення.
Всі попередні та наступні записи є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять підпис відповідальної особи та печатки підприємств, номер і дату наказу про прийняття та звільнення з роботи.
При цьому суд зазначає, що жодних неправильних чи неточних записів саме про періоди роботи позивача, у зв`язку з чим необхідно підтверджувати трудовий стаж, контролюючим органом не виявлено.
Окрім цього, відповідачем також не вказано жодних підстав, за яких таке оформлення записів робить їх недійсними або сумнівними.
Таким чином, оскільки судом не встановлено недостовірності або неточності вказаних записів, зазначене не може бути підставою для не зарахування оспорюваного періоду роботи позивача до його трудового стажу.
Суд зазначає, що, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 “Про трудові книжки працівників” №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Отже, з вище наведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Слід зазначити, що у разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу чи розбіжностях у поданих документах, відповідач мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо від позивача, підприємства, а не відмовляти позивачу в призначенні пенсії.
Щодо періоду у колгоспі «50-річчя Жовтня» у період з 01.01.1990 по 02.03.1993 в цеху допоміжних промислів по виготовленню товарів широкого вжитку суд зазначає, що частина періоду з 01.04.1989 по 30.12.1989 враховано відповідачем згідно інших записів трудової діяльності позивача.
При цьому щодо спірного запису будь-яких зауважень щодо записів у трудовій книжці позивача від відповідача не надходило, період роботи записаний чітко, записи скріплені печатками та підписами уповноваженої особи, а тому сумніватись у достовірності відомостей, внесених у трудову книжку у суду немає.
Таким чином фактично наявний період роботи позивача не може взагалі не враховуватися при обчисленні трудового стажу.
Суд звертає увагу, що позивач вживав заходи необхідні для отримання інформації про свій трудовий стаж (в тому щодо кількості відпрацьованих днів) з 01.04.1989 по 02.03.1993 в колгоспі “50-річчя Жовтня”, проте Архівним відділом Надвірнянської РДА листом від 25.06.2025 повідомлено позивача, що надати запитувані документи немає можливості, оскільки такі документи не надходили (а.с. 15).
Так, неможливість підтвердити певні обставини за відсутності інформації не є підставою для висновку, що такі відомості неправдиві. Навпаки, відповідачем не отримано від будь-яких установ достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо невиконання позивачем встановленого мінімуму трудової участі в колгоспі та відсутності поважних підстав такого невиконання.
Отже, відповідачем не доведено, що позивач, як особа, яка працювала в колгоспі, без поважних причин не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, а тому вказані періоди його роботи у колгоспах слід враховувати повністю незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв чи виконання встановленого мінімуму трудової участі.
Окрім цього на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
При цьому суд зазначає, що такий стаж підтверджується записами саме трудової книжки НОМЕР_1 від 02.03.1993, а не трудової книжки колгоспника у якій визначається характер праці та кількість відпрацьованих днів. 
Суд зазначає, що право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних та сама по собі не здача облікових книг в архівний відділ не є беззаперечним доказом відсутності у позивача страхового стажу у зазначений період. Тобто, відсутність відповідних документів на зберіганні в архівних установах не може анулювати записи трудової книжки та позбавити позивача права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового стажу.
Верховний Суд в постанові від 12.12.2019 за результатом розгляду справи № 229/3431/16-а дійшов висновку про безпідставність доводів пенсійного органу про неможливість підтвердження трудового стажу через відсутність на зберіганні в державному архіві запитуваних документів та вказав про неможливість надання повного об`єму необхідних для реалізації прав позивача документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.
Знову ж таки, відповідачем жодних дій щодо перевірки наявності у позивача даного стажу не здійснено.
Отже, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених обставин щодо відсутності підстав для зарахування до стажу роботи позивача періоду роботи з 01.01.1990 по 02.03.1993 у колгоспі «50-річчя Жовтня».
Щодо посилання відповідача на неможливість врахування періодів роботи з 01.07.2000 по 01.07.2003 в Надвірнянському ремонтно-транспортному підприємстві, оскільки відсутня інформація про сплату внесків до Пенсійного фонду України, суд зазначає наступне.
Як вже встановлено судом, позивач з 05.03.1993 по 01.07.2003 працював у Надвірнянському ремонтно-транспортному підприємстві 
Частина вказаного періоду роботи з 05.03.201993 по 30.06.2000 зараховані відповідачем до його страхового стажу. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з частиною 6 статті 20 Закону №2464-VI відомості про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску та інші дані, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, використовуються для обчислення та призначення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.
Отже, починаючи з 01.01.2004 (день набрання чинності Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”) обов`язковою умовою зарахування певного періоду до страхового стажу є проміжок часу, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Таким чином, суд зазначає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, несплата таких внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивача періодів його роботи на таких підприємствах.
Суд зазначає, що вказані записи є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять підпис відповідальних осіб та печатки підприємства.
Також, жодних неправильних чи неточних записів саме про періоди роботи позивача, у зв`язку з чим необхідно підтверджувати трудовий стаж, контролюючим органом не виявлено.
Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про необхідність зарахування періоду роботи позивача з 11.02.1983 по 22.07.1983, з 12.09.1983 по 01.03.1986, з 01.01.1990 по 02.03.1993, з 01.07.2000 по 01.07.2003 (більше 9 років) до його страхового стажу.
Отже страховий стаж позивача, з урахуванням зарахованого пенсійним органом страхового стажу (12 років 4 місяць 27 днів) складає більше 21 року.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Згідно частини 2 статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; 
Відповідно до частини 3 вказаної статті уразі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років.
Як встановлено судом, вік позивача становить 65 роки, страховий стаж складає більше 21 років, а тому доводи відповідача щодо відсутності у позивача необхідного страхового стажу та, відповідно, права на пенсію за віком є безпідставними. 
Таким чином, оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 28.04.2025 за № 092350002351 про відмову у призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 1 статті 45 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: - пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Судом встановлено, що позивач 19.04.2025 досягнув 65 років, із заявою про призначення пенсії за віком звернувся 21.04.2025, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку. 
Враховуючи викладене позивачу слід призначити пенсію призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 20.04.2025 року.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 11.02.1983 по 22.07.1983, з 12.09.1983 по 01.03.1986, з 01.01.1990 по 02.03.1993, з 01.07.2000 по 01.07.2003 та призначити з 20.04.2025 пенсію за віком.
У відповідності до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, на користь позивача, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути 1211,20 грн., судового збору. 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 28.04.2025 за № 092350002351 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 11.02.1983 по 22.07.1983, з 12.09.1983 по 01.03.1986, з 01.01.1990 по 02.03.1993, з 01.07.2000 по 01.07.2003.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 з 20.04.2025 пенсію за віком.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   Шумей М.В.