Справа № 307/4954/25
Провадження № 2/307/1874/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року         м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Сойми М. М., за участю секретаря с/з Ваш Е. О., представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Топчія П. І., представника відповідача Фонду державного майна України – Хайновського О. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів Закарпатської області Україна в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», Фонду державного майна України, де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, поворотної фінансової допомоги та визнання таким, що тимчасово виконував обов`язки директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» за вакантною посадою,

В С Т А Н О В И В: 
Позивач  ОСОБА_1 звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», Фонду державного майна України, де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, поворотної фінансової допомоги та визнання таким, що тимчасово виконував обов`язки директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» за вакантною посадою.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі та постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позовні вимоги позивач мотивує тим, що ДП «Тячівський завод «Зеніт» було засновано у 1993 році на державній власності та підпорядковано Міністерству машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України і входило до складу Львівського об`єднання радіотехнічної апаратури (ЛОРТА), що підтверджується Статутом ДП «Тячівський завод «Зеніт», зареєстрованим рішенням державної адміністрації Тячівського району від 05 липня 1993 року за реєстраційним номером № 490. У подальшому підприємство було передано до сфери управління Міністерства промислової політики України, яке було реорганізоване 23 березня 2014 року шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі, у 2019 - 2021 роках - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, у 2021 - 2025 роках - Міністерство економіки України, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ від 25 січня 2016 року за № 21635023. До 2015 року на балансі держпідприємства рахувався цілісний майновий комплекс у складі адміністративного корпусу та виробничих цехів. Внаслідок відсутності належного фінансування державне підприємство було позбавлено можливості належним чином здійснювати власну господарську діяльність, у зв`язку з чим, на держпідприємстві упродовж 2005-2015 років виникла заборгованість перед Пенсійним фондом України, іншими цільовими державними фондами та податковою інспекцією щодо сплати обов`язкових внесків та зборів, а також перед працівниками щодо виплати заробітної плати, що підтверджується зокрема чисельними судовими рішеннями, виконавчими провадженнями та судовою справою про банкрутство ДП «Тячівський завод «Зеніт», яка була припинена у зв`язку з укладанням мирової угоди. У рамках виконавчих проваджень були проведені прилюдні електронні торги за лотом № 72203 (цілісний майновий комплекс ДП «Тячівський завод «Зеніт»), які відбулися у 2015 році та стягнуто з підприємства заборгованість на загальну суму 210 021, 42 гривеь на користь колишніх працівників (на загальну суму 58 590, 00 гривень) та на користь ПФУ (на загальну суму 129 231, 42 гривні), а також зараховано на рахунок підприємства 950 952, 26 гривень. Отримані від продажу цілісного майнового комплексу грошові кошти були спрямовані на погашення заборгованості державного підприємства зі сплати податків перед Пенсійним фондом України та працівниками цього підприємства. Як наслідок, у 2016 році за державним підприємством не рахувалось власних грошових коштів, необхідних для сплати податків, зборів інших обов`язкових платежів, а також для виплати заробітної плати. 20 грудня 2019 року відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 листопада 2019 року за № 1101-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду Державного майна», ДП «Тячівський завод «Зеніт» було передано до сфери управління Фонду державного майна України, що підтверджується листом Мінекономіки від 29 вересня 2021 року за № 2202 15/47620-07. ОСОБА_1 працював на посаді начальника юридичного відділу ДП «Тячівський завод «Зеніт» з 31 березня 2014 року згідно з наказом в.о. директора держпідприємства Куцина О.І. від 30 березня 2014 року за № 4 «Про прийняття на роботу». Наказом заступника Міністра промислової політики України від 25 червня 2014 року за № 38-Д ОСОБА_2 було звільнено та покладено на ОСОБА_1 виконання обов`язків директора ДП Тячівський завод «Зеніт» з 02 липня 2014 року. На підставі наказу № 38-Д від 25 червня 2014 року було видано наказ ДП «Тячівський завод «Зеніт» від 02 липня 2014 року за № 8 «Про призначення виконуючого обов`язки директора», згідно якого на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків директора державного підприємства з 02 липня 2014 року. Згідно трудового законодавства України у випадку, коли посада керівника залишається вакантною, виконувати його обов`язки може як внутрішній працівник так і стороння особа. Проте законодавством України не визначено порядок оформлення та оплати тимчасового замісництва виконуючого обов`язки керівника за вакантною посадою. Відтак у даному випадку слід керуватись чинними нормативними актами, які були прийняті в часи СРСР. Порядок управління об`єктами державної власності, призначення керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки та укладання з ними відповідного трудового договору у формі контракту визначається Законом України «Про управління об`єктами державної власності» від 21 вересня 2006 року №185-V, постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2008 року №777 «Про проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки» (з наступними змінами та доповненнями), статями 21, 24 КЗпП України. Законодавством встановлено, що керівники державних підприємств призначаються за процедурою проведення конкурсного відбору керівника та укладення відповідного трудового контракту. Відповідно до частини 3 статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Таким чином, без проведення конкурсного відбору керівника суб`єкта господарювання державного сектору економіки та укладання відповідного трудового контракту, починаючи з 02 липня 2014 року, на ОСОБА_1 тимчасово було покладено виконання обов`язків директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» за вакантною посадою (тимчасове замісництво) та виконання обов`язків юриста цього державного підприємства. Порядок оформлення та оплати тимчасового замісництва регулюється роз`ясненням Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року N 30/39 «Про порядок оплати праці тимчасового замісництва», затвердженим постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року N 820/39 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 11 грудня 1986 року N 521/30-18). Ці нормативні акти законодавства СРСР є чинними на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року N 1545-ХII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства СРСР». Департамент заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України листом від 21 липня 2011 року № 590/13/84-11 повідомив, що з прийняттям 11 травня 2011 року постанови Кабінету Міністрів України N 524 "Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери", у разі звільнення керівника закладу, установи, організації порядок виконання обов`язків за його посадою регламентується нормами роз`яснення Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року N 30/39 "Про порядок оплати тимчасового замісництва", затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року N 820/39 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 11 грудня 1986 року N 521/30-18). Відповідно до пункту 2 цього роз`яснення призначення працівника виконуючим обов`язки по вакантній посаді допускається тільки за посадою, призначення на яку робиться вищим органом управління. При призначенні працівника виконуючим обов`язки по вакантній посаді керівника оплата праці проводиться по цій посаді. У листі Міністерства юстиції України від 15 липня 2014 року № 108-78-0-26-14/10.3 в абз. 7-8 також повторюється ця ж норма та зазначається, що жодних конкретних обмежень в законодавстві щодо призначення на вакантну посаду не існує. Законодавством не визначено строк виконання обов`язків керівника. Але існує практика, що цей термін не може перевищувати 6 місяців. При закінченні цього терміну такого працівника звільняють за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, відповідно до якого підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Починаючи з жовтня 2016 року, ОСОБА_1 , який з часу призначення його на посаду виконуючого обов`язки директора ДП «Тячівський завод «Зеніт» був єдиним працівником цього держпідприємства, перестав отримувати заробітну плату у зв`язку з відсутністю на рахунку підприємства власних грошових коштів, необхідних для сплати податків, зборів інших обов`язкових платежів, а також для виплати заробітної плати. У період з вересня 2016 року по березень 2019 року включно ОСОБА_1 надав ДП «Тячівський завод «Зеніт» поворотну фінансову допомогу (позику) для оплати невідкладних поточних платежів у розмірі 107 500, 00 гривень (Сто сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) шляхом перерахування власних грошових коштів на рахунок державного підприємства (№ НОМЕР_1 ) № 26009053913200 в АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується виписками по рахунку № НОМЕР_2 за 2016, 2017, 2018, 2019 роки, заключними виписками по поточному рахунку держпідприємства № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» за 2015, 2016, 2017 роки. ДП «Тячівський завод «Зеніт» частково повернув ОСОБА_1 поворотну фінансову допомогу (позику) у розмірі 8 000, 00 гривень. (Вісім тисяч гривень 00 копійок). Таким чином, ДП «Тячівський завод «Зеніт» має заборгованість перед ОСОБА_1 з повернення поворотної фінансової допомоги (позики) у розмірі 99 500, 00 гривень (Дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок), із наступного розрахунку: 107 500 - 8 000 = 99 500. 15 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав до Фонду державного майна України заяву про звільнення його від виконання обов`язків директора ДП «Тячівський завод «Зеніт» з 30 листопада 2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Крім того, надіслав до Фонду державного майна України заяву про звільнення його з посади начальника юридичного відділу підприємства з 30 листопада 2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Проте таке звільнення не відбулося. У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до ДП «Тячівський завод «Зеніт» та Фонду державного майна України (цивільна справа № 307/4814/21). З врахуванням уточнення позовних вимог, просив суд визнати його звільненим від виконання обов`язків директора та з посади начальника юридичного відділу ДП «Тячівський завод «Зеніт» з 30 листопада 2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Під час розгляду справи в суді наказом в.о. голови Фонду державного майна України від 21 лютого 2022 року за № 302 ОСОБА_1 було увільнено від виконання обов`язків директора ДП «Тячівський завод «ЗЕНІТ» з 21 лютого 2022 року. Фонд державного майна України не звільнив ОСОБА_1 з займаної посади виконуючого обов`язки директора та посади начальника юридичного відділу ДП «Тячівський завод «Зеніт» у відповідності до поданих заяв з 30 листолпада 2021 року. Невиконання ФДМУ вимог статті 38 КЗпП України є свідченням порушення трудових прав ОСОБА_1 , які підлягали захисту в судовому порядку. За формою та змістом наказ не відповідав у повній мірі вимогам трудового законодавства, оскільки, увільнивши ОСОБА_1 , ФДМУ не зазначив у розпорядчому документі інші обов`язкові складові. Зокрема, щодо проведення розрахунків та порядку виплати заробітної плати, вихідної допомоги, інших обов`язкових виплат, призначення іншої особи, на яку покладено виконання обов`язків директора державного підприємства та визначення порядку приймання передачі справ щодо управління ДП «Тячівський завод «Зеніт». Незважаючи на наказ ФДМУ від 21 лютого 2022 року № 302 про увільнення від виконання обов`язків директора підприємства, ОСОБА_1 і надалі у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значився як керівник (директор) та підписант юридичної особи - ДП «Тячівський завод «Зеніт» з 02 липня 2014 року. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2022 року у справі № 307/4814/21, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, позов було задоволено повністю. Визнано ОСОБА_1 звільненим від виконання обов`язків директора ДП «Тячівський завод «Зеніт» та з посади начальника юридичного відділу цього ж держпідприємства з 30 листопада 2021 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Уповноважено ОСОБА_1 на подання документів до відповідного суб`єкта Державної реєстрації (державного реєстратора та/або нотаріуса) для державної реєстрації змін до відомостей про ДП «Тячівський завод «Зеніт» щодо виключення ОСОБА_1 з реєстру як керівника вказаного підприємства та внесення змін до відомостей про телефон та адресу електронної пошти цього підприємства. Стягнуто з Фонду державного майна України та ДП «Тячівський завод «Зеніт» на користь держави по 454, 00 гривень судового збору. На виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2022 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у розділі відомостей щодо представництва юридичної особи ДП «Тячівський завод «Зеніт» внесено відповідні зміни та наявний запис: « ОСОБА_1 (звільнений від виконання обов`язків директора 30 листопада 2021 року згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2022 року) – керівник». Натомість ФДМУ не прийняв відповідного розпорядчого документу щодо виплати заробітної плати, вихідної допомоги та інших обов`язкових виплат звільненому з посади директора державного підприємства ОСОБА_1 .. Не призначив іншої особи, на яку буде покладено виконання обов`язків директора ДП «Тячівський завод «Зеніт», приймання-передачі справ щодо управління державного підприємства та подання до суб`єкта Державної реєстрації документів для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу ДП «Тячівський завод «Зеніт» щодо керівника (представника юридичної особи) державного підприємства. Упродовж всього часу виконання ОСОБА_1 обов`язків директора ДП «Тячівський завод «Зенті» у період з 02 липня 2014 року по 30 листопада 2021 року та обов`язків за посадою начальника юридичного відділу нарахування та виплата заробітної плати повинна була здійснюватись саме за посадою директора держпідприємства. Проте, на ДП «Тячівський завод «Зеніт» був відсутній затверджений органом управління державним підприємством штатний розпис із визначенням схеми посадових окладів працівників. У свою чергу розмір місячної заробітної плати будь-яких працюючих осіб в Україні не може бути менше мінімального розміру, встановленого законодавством України. Таким чином, у період з 02 липня 2014 року по 30 листопада 2021 року виконання ОСОБА_1 обов`язків директора ДП «Тячівський завод «Зеніт» йому щомісячно підлягала нарахуванню та виплаті заробітна плата у розмірі не меншому за встановлений законом мінімальний розмір заробітної плати відповідного календарного року. У період з жовтня 2016 року по листопад 2021 року і на час звільнення ОСОБА_1 не отримував заробітну плату і не перебував у щорічний відпустці за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки, у зв`язку з чим, виникла заборгованість ДП «Тячівський завод «Зеніт» перед ОСОБА_1 з виплати заробітної плати за виконання обов`язків за посадою директора державного підприємства та з компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні. Заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 261 436, 00 грн. (Двісті шістдесят одну тисячу чотириста тридцять шість гривень 00 копійок) на користь ОСОБА_1 за час виконання ним обов`язків за посадою директора ДП «Тячівський завод «Зеніт» підтверджується розрахунком заборгованості із заробітної плати, проведеним з урахуванням мінімального розміру заробітної плати, встановленого законом у період 2016-2021 років; виписками по рахунку № НОМЕР_2 ДП «Тячівський завод «Зеніт» за 2016, 2017, 2018, 2019 роки; заключними виписками АТ КБ «ПриватБанк» по поточному рахунку НОМЕР_1 ДП «Тячівський завод «Зеніт» за 2015, 2016, 2017 роки, довідками Пенсійного фонду України індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 за формою ОК-5 та ОК-7 за вказаний період та іншими письмовими доказами, що додаються до позовної заяви. На час звернення до суду з даним позовом заборгованість ДП «Тячівський завод «Зеніт» перед ОСОБА_1 з виплати заробітної плати за виконання обов`язків за посадою директора ДП «Тячівський завод «Зеніт» у період з 02 липня 2014 року по 30 листопада 2021 року не виплачена, розрахунок не проведено. Станом на 01 грудня 2025 року затримка з розрахунком при звільненні становить 1 012 робочих днів, а саме : 2021 р. – 22, 2022 р. – 264, 2023 р. – 264, 2024 р. – 264, 2025 р. – 220, із наступного розрахунку: 22 + 264 + 264 + 264 +220 = 1 012. Середньоденний заробіток складає 272, 73 гривні, із наступного розрахунку: 6 000 грн. : 22 = 272,73 грн., де: 6 000 грн. – мінімальний розмір заробітної плати на місяць, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 р. № 294-IX 22 – кількість робочих днів на місяць Таким чином, до стягнення підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 276 002, 76 гривень із наступного розрахунку : 1 012 х 272, 73 = 276 002, 76, де: 1 012 – кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні; 272, 73 - середньоденний заробіток. Заборгованість з компенсації за невикористані 142 дні щорічної оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки складає: 18 231, 47 гривень (Вісімнадцять тисяч двісті тридцять одна гривня 47 копійок), із наступного розрахунку: 2016 р. – 24 дні, в розмірі 1 102 40 грн., із розрахунку: 1 378 : 30 х 24 = 1 102, 40, де: 1 378 – мінімальний розмір заробітної плати на місяць, встановлений законом на 2016 р., 30-кількість днів у календарному місяці, 24-кількість днів щорічної відпустки; 2017 р. – 24 дні, в розмірі 2 560,00 грн., із розрахунку: 3 200 : 30 х 24 = 2 560, де: 3 200 – мінімальний розмір заробітної плати на місяць, встановлений законом на 2017 р., 30-кількість днів у календарному місяці, 24-кількість днів щорічної відпустки; 2018 р. – 24 дні в розмірі 2 978, 40 грн., із розрахунку: 3 723 : 30 х 24 = 2 978, 40, де: 3 713 грн. – мінімальний розмір заробітної плати на місяць, встановлений законом на 2018 р., 30-кількість днів у календарному місяці, 24-кількість днів щорічної відпустки; 2019 р. - 24 дні в розмірі 3 338, 40 грн., із розрахунку: 4 173 : 30 х 24 =3 338, 40, де: 4 173 грн. - мінімальний розмір заробітної плати на місяць, встановлений законом на 2019 р, 30-кількість днів у календарному місяці, 24-кількість днів щорічної відпустки; 2020 р. – 24 дні в розмірі 3 852, 27 грн., із розрахунку: 57 784 : 12 : 30 х 24 = 3 852, 27, де : 57 784 грн. – сумарний розмір мінімальної заробітної плати за 2020 рік, 12 – кількість місяців за 2020 рік, 30-кількість днів у календарному місяці, 24 кількість днів щорічної відпустки; 2021 р. – 22 дні в розмірі 4 400, 00 грн., із розрахунку: 6 000 : 30 х 22 = 4 400, де: 6 000 грн. - мінімальний розмір заробітної плати на місяць, встановлений законом на 2021 р, 30-кількість днів у календарному місяці, 22-кількість днів щорічної відпустки. Всього за 142 невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки заборгованість складає 18 231,47 грн. (1102 40 + 2560 + 2978,40 + 3338,40 + 3852,27 + 4400 = 18231,47). У ОСОБА_1 відсутні правові та фактичні підстави вимагати виплати вихідної допомоги. На даний час позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України та має статус ветерана війни - учасника бойових дій (п.19 ст.6), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 21 червня 2023 року. ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації 25 лютого 2022 року. Станом на даний час Фонд державного майна України як орган управління ДП «Тячівський завод «Зеніт» фактично не вживав жодних належних заходів на виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2022 року у справі № 307/4814/21 про визнання ОСОБА_1 звільненим від виконання обов`язків директора ДП «Тячівський завод «Зеніт» та з посади начальника юридичного відділу цього ж держпідприємства з 30 листопада 2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Зокрема, ФДМУ не видав відповідний наказ про звільнення ОСОБА_1 та зняття з нього виконання обов`язків директора державного підприємства з одночасним призначенням нової відповідальної особи (керуючого), уповноваженої приймати документи ДП «Тячівський завод «Зеніт», визначення порядку виплати заборгованості із заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та інших належних виплат при звільненні, що призвело до тривалого порушення трудових та цивільних прав і інтересів ОСОБА_1 .. Просить стягнути солідарно з Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» та Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 261 436, 00 гривень, середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 276 002, 76 гривень, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки у розмірі 18 231, 47 гривень та поворотної фінансової допомоги (позики) у розмірі 99 500, 00 гривень, а всього 655 170, 23 гривень; визнати ОСОБА_1 таким, що у період з 02 липня 2014 року по 30 листопада 2021 року тимчасово виконував обов`язки директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» за вакантною посадою без проведення конкурсного відбору керівника державного підприємства та без укладення відповідного трудового контракту за вказаною посадою; стягнути з Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» та Фонду державного майна України в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у даній справі у розмірі 34 500, 00 гривень. 
Представник відповідача Фонду державного майна України подав відзив на позов, в якому вказав, що вимоги позовної заяви вважає необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», основними завданнями Фонду державного майна України є реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; управління об`єктами державної власності, зокрема корпоративними правами держави у статутних капіталах господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та затверджено план розміщення акцій; товариств, утворених у процесі перетворення (у тому числі шляхом корпоратизації) державних підприємств, що належать до сфери його управління, а також товариств, утворених за участю Фонду державного майна України; захист майнових прав державних підприємств, а також державних пакетів акцій (часток), що належать до сфери управління Фонду державного майна України на території України. На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 408-р «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності» цілісний майновий комплекс державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» було передано з сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (акт приймання-передачі від 27 жовтня 2014 року). На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 листопада 2019 року № 1101-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна» 20 грудня 2019 року Фондом державного майна України затверджено акт приймання-передачі від 20 грудня 2019 року цілісного майнового комплексу державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» (код ЄДРПОУ 14307908) зі сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до сфери управління Фонду державного майна України. Згідно з п. 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 1998 року № 1482 (у редакції, чинній станом на 20 грудня 2019 року, яка діяла на час підписання акта приймання-передачі), визначено, що право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі. Отже, станом на сьогодні Фонд є органом управління ДП «Тячівський завод «Зеніт». Виконання обов`язків директора ДП «Тячівський завод «Зеніт» відповідно до наказу Міністерства промислової політики України від 25 червнчя 2014 року № 38-д було покладено на юрисконсульта підприємства Давлатова Вячеслава Анатолійовича. У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію за невикористані дні відпустки Однак, звертають увагу на те, що відповідно до Статуту ДП «Тячівський завод «Зеніт» саме підприємство «забезпечує своєчасні розрахунки з працівниками, здійснює заходи з покращення організації заробітної плати» (п. 5.2.2). Більше того, згідно з п. 5.3 Статуту, «керівник підприємства несе персональну відповідальність за додержання ведення і достовірності бухгалтерського обліку та статистичної звітності». 02 липня 2014 року на позивача було покладено виконання обов`язків директора зазначеного підприємства. Таким чином, позивач, виконуючи обов`язки керівника підприємства, сам був відповідальною особою за своєчасне нарахування та виплату заробітної плати працівникам, включно із самим собою. Відповідальність за своєчасний розрахунок при звільненні, виплату заробітної плати та компенсацій покладається на роботодавця ДП «Тячівський завод «Зеніт», а не на орган управління, яким є Фонд. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу. Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторонни договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладаєтьсяна них (Постанова Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17). Зважаючи на викладене зазначають, що відповідальність за своєчасне нарахування та виплату заробітної плати працівнику ДП «Тячівський завод «Зеніт» несе керівник ДП «Тячівський завод «Зеніт», відтак Фонд є неналежним відповідачем у вказаній справі. Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України) є мірою відповідальності роботодавця, яка настає виключно за наявності його вини. Позивач з 2014 року по 2021 рік займав посаду в.о. директора ДП «Тячівський завод «Зеніт». Відповідно до вищенаведених норм Статуту підприємства та норм законодавства саме директор несе персональну відповідальність за фінансово-господарську діяльність та дотримання законодавства про працю. Невиплата заробітної плати позивачу виникла внаслідок його власної управлінської бездіяльності як керівника, який не вжив відповідних заходів для відновлення платоспроможності підприємства, погашення заборгованості або ініціювання процедури банкрутства у встановленому законом порядку. Відповідно до загальних принципів цивільного права (ст. 13 ЦК України) дії особи не можуть бути спрямовані на завдання шкоди та зловживання правом. Стягнення на користь колишнього керівника середнього заробітку за порушення, яке сталося внаслідок його ж бездіяльності, суперечить принципу добросовісності. Позивач не може отримувати вигоду зі свого власного неналежного виконання обов`язків керівника (принцип пеmo commodum capere potest de injuriasua propria - ніхто не може отримувати вигоду зі свого власного правопорушення). Вимога про стягнення 99 500, 00 гривень поворотної фінансової допомоги є цивільно-правовою, а не трудовою. Як вбачається з позовної заяви, позивач стверджує, що начебто надавав цю допомогу безпосередньо ДП «Тячівський завод «Зеніт» шляхом перерахування коштів на рахунок підприємства. Фонд не виступав стороною у цих договірних відносинах (позики) не отримував жодних коштів від позивача і відповідно Фонд також є неналежним відповідачем і за цією вимогою. Аналіз приписів ст.ст. 91, 92 ЦК України дозволяє стверджувати, що юридична особа наділена самостійною цивільною правосуб`єктністю. Вона здатна мати цивільні права та обов`язки нарівні з фізичними особами (правоздатність) та реалізувати їх через свої уповноважені органи (дієздатність). Це свідчить про наявність у підприємства власної волі, яка формується та виражається відповідно до установчих документів та закону, відокремлено від волі його засновників. Ця автономія додатково гарантується ч. 2 ст. 11 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційноправових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб». Зазначена норма чітко розмежовує права власника щодо контролю за збереженням майна та безпосередню господарську діяльність підприємства, встановлюючи пряму заборону на втручання власника у діяльність останнього. Таким чином, статус підприємства як окремої юридичної особи, що володіє відокремленим майном та діє через свої органи, передбачає наявність у нього повного обсягу цивільної дієздатності. Наявність правоздатності та дієздатності, своєю чергою, безальтернативно породжує деліктоздатність - здатність підприємства як самостійного суб`єкта права нести юридичну відповідальність за своїми зобов`язаннями та правопорушеннями. Окремо зазначаєють, що заявлена вимога про стягнення коштів за договором позики є вимогою про виконання цивільно-правового зобов`язання, до якої застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Як вбачається з наявних в матеріалах позовної заяви доказів, остання транзакція з надання фінансової допомоги відбулася ще у 2019 році, а отже строк позовної давності за цією вимогою сплив у 2022 році. Позивач звернувся до суду лише наприкінці 2025 року, тобто зі значним пропуском строку позовної давності без поважних на те причин. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові. Окрім того, позовні вимоги в цій частині не підтверджені належними та допустимими доказами укладення саме договору позики. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Оскільки однією зі сторін стверджуваних правовідносин є юридична особа (ДП «Тячівський завод «Зенті»), договір позики мав бути укладений виключно у письмовій формі. Проте, до матеріалів позовної заяви позивачем не долучено жодного письмового договору позики або розписки, які б засвідчували факт укладення угоди, її істотні умови (зокрема строк повернення коштів) та саме зобов`язання підприємства повернути ці кошти. Натомість позивач обгрунтовує свої вимоги виключно банківськими виписками по рахунку підприємства за 2016-2019 роки. Звертаєть увагу суду, що самі по собі банківські виписки або платіжні доручення підтверджують лише факт перерахування коштів, однак не є беззаперечним доказом укладення саме договору позики. За відсутності письмового договору неможливо встановити правову природу цих коштів: чи була це поворотна фінансова допомога, безповоротна фінансова допомога, внесок у капітал чи інший платіж. Оскільки законодавство вимагає письмової форми для договору позики за участю юридичної особи, а позивачем такий документ не надано, твердження про наявність обов`язку у підприємства повернути кошти грунтується на припущеннях та недопустимих доказах. Щодо судової справи № 307/4814/21, то особливо звертаєть увагу суду на той факт, що позивач вже звертався до суду з позовом до ДП «Тячівський завод «ЗЕНІТ» та Фонду. Як вбачається з тексту рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2022 року у справі № 307/4814/21, первісний позов ОСОБА_1 був поданий «про визнання працівника звільненим з роботи та стягнення заборгованості із заробітної плати». Однак, як прямо зазначено у мотивувальній частині вказаного рішення: «Під час судового розгляду ОСОБА_1 зменшив позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати». Таким чином, позивач у рамках судової справи № 307/4814/21, яка стосувалася його звільнення, свідомо та добровільно відмовився від вимог щодо стягнення заробітної плати. Суд задовольнив його позов у повному обсязі, тобто в тій частині, яка залишилася після зменшення вимог (а саме: визнати звільненим з 30 листопада 2021 року та уповноважити на подання документів для реєстрації змін). Вказане рішення було залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року та набрало законної сили. Враховуючи викладене, позивач, під час судового розгляду у справі № 307/4814/21, зменшивши свої позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати у попередній справі, відмовився від них. Відтак, повторне звернення з тими самими вимогами (які випливають з тих самих трудових відносин та факту звільнення, що вже були предметом судового розгляду) є зловживанням процесуальними правами. Позивач у своєму позові вірно посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду (справа № 910/4518/16), яка чітко розмежовує поняття «заробітна плата» та «середній заробіток за час затримки розрахунку». Останній не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця. Те саме стосується і компенсації за невикористану відпустку. Це одноразові виплати, належні працівнику при звільненні, а не заробітна плата за виконану роботу. Таким чином, норма про відсутність строку звернення не розповсюджується на вимоги про стягнення середнього заробітку та компенсації за відпустку. Натомість, на ці вимоги розповсюджується положення ч. 2 ст. 233 КЗпП, в якій зазначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Ключовим моментом є саме те, що право позивача на звільнення було встановлено рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/4814/21, яке було залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року. Цим рішенням було встановлено дату припинення трудових відносин (звільнення позивача) з 30 листопада 2021 року. Отже, саме 30 листопада 2021 року позивач достеменно дізнався про порушення свого права, оскільки у цей день з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні, і саме з цієї дати почав обраховуватися період затримки розрахунку. Відтак, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації за відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку почав спливати 30 листопада 2021 року та закінчився 28 лютого 2022 року. Позов у справі № 755/19712/25 було подано до суду лише в жовтні 2025 року, тобто з пропуском строку звернення у понад 3,5 роки. Повторне звернення більш ніж через 3 роки з вимогою про стягнення тих самих сум (і нарахування на них величезної компенсації за затримку) є недобросовісною поведінкою. Крім того, позивач власноруч керував підприємством, будучи в.о. директора з 2014 по 2021 роки. Відсутність виплати зарплати самому собі є наслідком його власної управлінської діяльності. У своїй позовній заяві позивач посилається на зупинення перебігу позовної давності у зв`язку з карантином (COVID-19) та воєнним станом, цитуючи при цьому п. п. 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження та зупинення обрахування строків позовної давності. Такі посилання є безпідставними з огляду на наступне. Строки звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП України, є спеціальними процесуальними строками, а не загальною позовною давністю, яка регулюється ЦК України. Норми Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо зупинення позовної давності стосуються цивільних, а не трудових правовідносин. Навіть якщо припустити застосування аналогії, тримісячний строк звернення (30.11.2021 - 28.02.2022) сплив до дати введення воєнного стану та прийняття норми про зупинення обчислення строків позовної давності (17.03.2022). Таким чином, безспірним є твердження про те, що позивач без поважних причин пропустив встановлений законом тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. На підставі викладеного, просять суд застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у повному обсязі. Щодо зобов`язання Фонду призначити представника юридичної особи ДП «Тячівський завод «Зеніт», то Фондом вживаються заходи щодо припинення підприємства відповідно до Закону України «Про особливості припинення державних підприємств за рішенням Фонду державного майна України». Роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 березня 2024 року № 44324/8.4.3/32-34 містять інформацію, що державним підприємством «Національні інформаційні системи» за рекомендаціями Міністерства юстиції України доопрацьовано програмне забезпечення Єдиного державного реєстру в частині технічної можливості вилучення відомостей про керівника юридичної особи. Функція може застосовуватися лише за наявності відповідного рішення суду, тобто підставою для вилучення відомостей про керівника юридичної особи, відокремленого підрозділу юридичної особи з Єдиного державного реєстру може бути виключно рішення суду, що тягне за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі. Відповідно до пункту 5 Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про особливості припинення державних підприємств за рішенням Фонду державного майна України» тимчасово, до затвердження порядку конкурсного відбору щодо призначення та звільнення від виконання повноважень керуючого припиненням, призначення керуючого припиненням здійснюється суб`єктом управління з переліку арбітражних керуючих, внесених до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України, наданого Міністерством юстиції України суб`єкту управління на його запит. Наказом Фонду від 30 січня 2025 року № 144 було затверджено Методичні рекомендації щодо призначення керуючих припиненням державних підприємств, що належать до сфери управління Фонду, затверджених наказом Фонду від 30 січня 2025 року № 144 (далі - Методичні рекомендації). Згідно з пунктами 1, 2 Розділу І Методичних рекомендацій процедура призначення керуючих припиненням державних підприємств, що належать до сфери управління Фонду здійснюється відповідно до Методичних рекомендацій до затвердження Фондом порядку конкурсного відбору щодо призначення та звільнення від виконання повноважень керуючого припиненням. Відповідно до Методичних рекомендацій призначення керуючого припиненням здійснюється шляхом видачі відповідного наказу за результатами проведеного відбору керуючих припиненням об`єктів припинення, які увійшли до складу лотів. Відповідно до Закону України «Про особливості припинення державних підприємств за рішенням Фонду державного майна України», Фондом було проведено відбір керуючих припиненням з переліку арбітражних керуючих, внесених до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України, наданого Міністерством юстиції України на запит Фонду. За результатами відбору визначено кандидатів для призначення керуючими припиненням державних підприємств, в тому числі щодо ДП «Тячівський завод «Зеніт». Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості припинення державних підприємств за рішенням Фонду державного майна України» з моменту призначення до керуючого припиненням переходять функції щодо управління об`єктом припинення, а також права та обов`язки керівника об`єкта припинення. Станом на сьогодні закінчується процедура призначення керуючого припиненням ДП «Тячівський завод «Зеніт». Повідомляють, що станом на сьогодні Фондом готується наказ про припинення ДП «Тячівський завод «Зеніт» відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про особливості припинення державних підприємств за рішенням Фонду державного майна України» та призначення керуючого припиненням. Після призначення, керуючий припиненням буде уповноважений приймати документи щодо ДП «Тячівський завод «Зеніт». Враховуючи викладене, Фонд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необгрунтованими, безпідставними та заявленими до неналежного відповідача, а тому просить суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.
Позивач  ОСОБА_1 , будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка за його письмовою згодою, позовні вимоги підтримав та наданими показами підтвердив правдивість обставин, що викладені у позовній заяві та просить вимоги позову задовольнити в повному обсязі. 
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Топчій Петро Іванович, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, вимоги позову підтримав та просить такі задовольнити та стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 34 500, 00 гривень.
Представник відповідача Фонду державного майна України – Хайновський О. О., який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, вимоги позову не визнав та просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав, викладених відповідачем у відзиві на позов.
Представник відповідача Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, в судове засідання не з`явилися повторно з невідомої суду причини, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому суд розглянув справу в їх відсутності відповідно ст. 223 ЦПК України на підставі письмових доказів, що є у матеріалах справи.
Заслухавши покази позивача та пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 на підставі наказу в.о. директора Куцина О.І. від 30 березня 2014 року за № 4 «Про прийняття на роботу» прийнятий на роботу на посаду начальника юридичного відділу Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» з 31 березня 2014 року.
Наказом заступника Міністра промислової політики України Каленкова О.Ф. від 25 червня 2014 року за № 38-Д ОСОБА_2 звільнено від виконання обов`язків директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» за переведенням для подальшої роботи помічником – консультантом народного депутата України. Покладено на ОСОБА_1 , юрисконсульта Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», виконання обов`язків директора зазначеного підприємства з 02 липня 2014 року. 
Наказом в. о. директора Давлатова Вячеслава Анатолійовича від 02 липня 2014 року за № 8 «Про призначення виконуючого обов`язки директора» звільнено з 01 липня 2014 року ОСОБА_2 від виконання обов`язків директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», покладено з 02 липня 2014 року на ОСОБА_1 виконання обов`язків директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт».
Позивач ОСОБА_1 звертався до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», Фонду державного майна України про визнання працівника звільненим з роботи та стягнення заборгованості із заробітної плати, у якому просив визнати його звільненим від виконання обов`язків директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», звільненим з посади начальника юридичного відділу цього ж ДП з 30 листопада 2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, уповноважити його на подання документів до відповідного суб`єкта Державної реєстрації (державного реєстратора та/або нотаріуса) для державної реєстрації змін до відомостей про Державне підприємство «Тячівський завод «Зеніт» щодо виключення ОСОБА_1  з реєстру як керівника вказаного підприємства та внесення змін до відомостей про телефон та адресу електронної пошти цього підприємства, а також стягнути з Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» на його користь 319 818, 00 гривень заборгованості по заробітній платі. 
Під час судового розгляду ОСОБА_1  зменшив позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати. 
Наказом в.о. Голови ФДМУ від 21 лютого 2022 року ОСОБА_1 , юрисконсульта Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», було увільнено від виконання обов`язків директора підприємства.  
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2022 року позов ОСОБА_1  задоволено повністю. Визнано ОСОБА_1 звільненим від виконання обов`язків директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» та з посади начальника юридичного відділу цього ж ДП з 30 листопада 2021 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Уповноважено ОСОБА_1 на подання документів до відповідного суб`єкта Державної реєстрації (державного реєстратора та/або нотаріуса) для державної реєстрації змін до відомостей про ДП «Тячівський завод «Зеніт» (код ЄДРПОУ – 14307908) щодо виключення його ( ОСОБА_1 ) з реєстру як керівника вказаного підприємства та внесення змін до відомостей про телефон та адресу електронної пошти цього підприємства. Стягнуто з Фонду державного майна України та ДП «Тячівський завод «Зеніт» (код ЄДРПОУ – 14307908) по 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні судового збору на користь держави.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2022 року залишити без змін. 
Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність настає за умови невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Водночас статтею 116 КЗпП України передбачено, що працівникам, які в день звільнення не працювали, виплата всіх сум, що належать їм від підприємства, установи, організації, провадиться не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Застосування статей 116 і 117 КЗпП України з урахуванням вказаної особливості було предметом дослідження Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який під час розгляду справи № 682/3060/16-ц усунув розбіжності, що виникли в судовій практиці, пов`язані із визначенням форми вимоги про розрахунок і моменту, з якого настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність у ситуації, коли розрахунок не проводився з працівником, який на день звільнення був відсутній на роботі.
У постанові від 27.01.2020 у справі № 682/3060/16-ц Верховний суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід уважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлася). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.
Аналогічним чином положення статей 116 і 117 КЗпП України у подібних до цієї справи правовідносинах розтлумачив і Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25.05.2023 у справі № 826/3284/18, зазначивши у пунктах 46 і 47 таке:
" 46. Касаційний суд не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що положення частини 1 статті 47 КЗпП України щодо проведення розрахунків з працівником у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, не передбачають додатково звернення за виплатою такого розрахунку. На переконання колегії суддів Верховного Суду, статтею 116 КЗпП України обов`язок роботодавця з проведення розрахунків з працівником, який у день звільнення не працював, поставлений в залежність від отримання від працівника відповідної вимоги, а тому наведені висновки апеляційного суду, за встановлених у справі обставин, суперечать приписам КЗпП України. Таким чином, доводи касаційної скарги в цій частині Верховний Суд визнає обґрунтованими. Надання ж позивачем банківських реквізитів не може бути розцінено як вимога провести з нею розрахунок, оскільки така дія має інформаційний характер та не містить безпосередньо жодної вимоги".
Суд зазначає, що для цілей застосування статті 117 КЗпП України факт невиплати певних сум при звільненні має бути встановлений у взаємозв`язку з порушенням строків розрахунку, установленими у статті 116 КЗпП України, які відрізняються для працівників, які в день звільнення перебувають на роботі, та для працівників, які в день звільнення відсутні на роботі.
У першому випадку розрахунок має бути проведений у день звільнення. Водночас у випадку відсутності працівника на роботі у день звільнення розрахунок з ним може бути проведено не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1  у день звільнення 30 листопада 2021 року не працював і не звертався до відповідачів з вимогою про розрахунок.
Натомість позивач ОСОБА_1 звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», Фонду державного майна України про визнання працівника звільненим з роботи та стягнення заборгованості із заробітної плати, у якому, крім іншого, просив стягнути з Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» на його користь 319 818, 00 гривень заборгованості по заробітній платі. 
Пред`явлення такого позову про стягнення сум, які належали ОСОБА_1  до виплати від підприємства при звільненні у розумінні статей 116 і 117 КЗпП України є вимогою про розрахунок.
У цьому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України мала наступити після звернення звільненого ОСОБА_1  до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.
Однак, така відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України у цій справі не наступила, оскільки після звернення до суду звільнений ОСОБА_1 під час судового розгляду зменшив позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати, тобто відмовився від пред`явлення вимоги про проведення з ним розрахунків, що належали йому від підприємства в день звільнення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у день свого звільнення не працював, а отже зазначені в позовній заяві суми мали бути виплачені йому не пізніше наступного дня після пред`явлення ним вимоги про розрахунок і такою вимогою у даному випадку є звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства станом на день звільнення, від якої він під час судового розгляду відмовився, зменшивши таким чином позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати.
Такі дії позивача ОСОБА_1 вказують на те, що спочатку ним було подано вимогу про здійснення розрахунку в порядку статті 116 КЗпП України, а в подальшому від такої вимоги він відмовився, і за цих обставин у роботодавця не виникає обов`язку проводити розрахунок з ним у день його звільнення.
Частина 3 статті 13 ЦПК України визначає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частина 1 статті 12 ЦК України регламентує, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
З огляду на ті обставини, що позивач скористався своїм правом на відмову від проведення з ним розрахунків у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України та відмову від позовних вимог в частині стягнення заробітної плати, то передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність у виді виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у роботодавця не настає. 
За наведених обставин відсутні підстави для задоволення вимог позову в частині солідарного стягнення з Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» та Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 261 436, 00 гривень, середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 276 002, 76 гривень та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки у розмірі 18 231, 47 гривень.
Щодо позовної вимоги про стягнення поворотної фінансової допомоги (позики) у розмірі 99 500, 00 гривень, то така не підлягає до задоволення з підстав недоведеності.
Так, позивачем на підтвердження надання поворотної фінансової допомоги (позики) Державному підприємству «Тячівський завод «Зеніт» у період з вересня 2016 року по березень 2019 року не надано письмового договору про надання поворотної фінансової допомоги, в якому мають бути зазначені істотні умови, такі як: дата укладення та строк дії, найменування сторін, предмет (розмір фінансової допомоги), умови та відповідальність за її невиконання, підписи сторін.
Крім того, в порушення вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України, яка зазначає, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом, за умов укладення такого договору позивач як виконувач обов`язків директора підприємства та позивач як позикодавець будуть сторонами договору, що представлені в одній особі, що є порушенням принципу двостороннього правочину.
За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Надані позивачем на підтвердження поворотної фінансової допомоги (позики) Державному підприємству «Тячівський завод «Зеніт» у період з вересня 2016 року по березень 2019 року виписки по рахунку № НОМЕР_2 за 2016, 2017, 2018, 2019 роки, заключні виписки по поточному рахунку держпідприємства № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» за 2015, 2016, 2017 роки, не є належними та допустимими доказами за відсутності укладення письмового договору про надання поворотної фінансової допомоги.
Щодо вимог позову про визнання ОСОБА_1 таким, що у період з 02 липня 2014 року по 30 листопада 2021 року тимчасово виконував обов`язки директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» за вакантною посадою без проведення конкурсного відбору керівника державного підприємства та без укладення відповідного трудового контракту за вказаною посадою, то така не підлягає до задоволення, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що його на підставі наказів від 25 червня 2014 року за № 8 та від 02 липня 2014 року за № 8 призначено виконуючем обов`язків директора та на підставі наказу в.о. Голови ФДМУ від 21 лютого 2022 року увільнено від виконання обов`язків директора підприємства, і у цих наказах відсутнє зазначення про тимчасове виконання позивачем обов`язків за вакантною посадою без проведення конкурсного відбору керівника державного підприємства та без укладення відповідного трудового контракту за вказаною посадою, тобто не встановлено, що посада директора підприємства була вакантною і позивач саме тимчасово виконував обов`язки директора підприємства.
Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
У зв`язку з відмовою в позові судові витрати у цій справі треба покласти на позивача. 
Керуючись ст. ст. 2, 4, 10-13, 18, 133-141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В : 

У позові  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт», Фонду державного майна України, де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, поворотної фінансової допомоги та визнання таким, що тимчасово виконував обов`язки директора Державного підприємства «Тячівський завод «Зеніт» за вакантною посадою відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання).
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .
Відповідач: Державне підприємство «Тячівський завод «Зеніт», місце знаходження за адресою: індекс 90500, м. Тячів, вул. Незалежності, 90-А, офіс 218, Закарпатської області, Україна, код ЄДРПОУ: 14307908.
Відповідач: Фонд державного майна України, місце знаходження за адресою: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, будинок 18/9, код ЄДРПОУ: 00032945.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, місце знаходження за адресою: 01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2, Україна, код ЄДРПОУ: 37508596.
Повний текст рішення складено та оголошено 01 червня 2026 року.

Головуюча суддя:    М.М. Сойма