Номер провадження: 22-ц/813/2265/26 
Справа № 499/1054/25
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Кострицького В.В.,
суддів Назарова М.В., Лозко Ю.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу представника Мосійчук Альони Ігорівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Погорєлова І.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
установив:
Короткий зміст обставин справи
Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, згідно якого просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №1245-8289 від 27.07.2023 року у розмірі 31100,00 грн. та понесені судові витрати у розмірі 2422,40 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що 27.07.2023 року між сторонами за допомогою веб-сайту (creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр кредит фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1245-8289.
Відповідно до умов кредитного договору, позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб за наступних умов: сума кредиту 7300,00 грн., строк кредитування 300 днів, стандартна відсоткова ставка 3,0 % в день.
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов кредитного договору, однак ОСОБА_1 надані їй грошові кошти, а також проценти за їх використання не повернула у зв`язку з чим станом на 25.08.2025 року у неї виникла заборгованість у розмірі 51948,00 грн з яких: прострочена заборгованість за кредитом – 5550,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 46398,00 грн, однак позивач просить стягнути з відповідача лише частину цих коштів, а саме 31100,00 грн з яких: прострочена заборгованість за кредитом 5550,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 31100,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2025 рокупозовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» суму заборгованості за кредитним договором №1245-8289 від 27.07.2023 року в загальному розмірі 11100,00 грн., а саме: прострочена заборгованість за кредитом - 5550,00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 5550,00 гривень..
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Укр кредит фінанс», загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 31100,00 грн, з яких 5550,00 грн прострочена заборгованість за кредитом, 20848,00 прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
Отже, що у даному випадку, визначений ТОВ «Укр кредит фінанс» у вказаному вище договорі розмір процентів (3 % за кожен день, тобто 1095 % річних) є непропорційно високим та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак пункти 4.10, 4.13 Договору є несправедливими і суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 %) у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Тому, враховуючи наведене, а також з урахуванням судової практики Великої Палати Верховного Суду, суд не погодився з твердженням позивача, що умови кредитного договору про реальну процентну ставку в розмірі 3% за кожен день прострочення, що призвело до нарахування процентів у розмірі – 25550,00 гривень і перевищує тіло кредиту в 4 рази, є справедливим, оскільки зазначене суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, яка справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Тож, враховуючи, що зобов`язання має виконуватись належним чином, а також те, що відповідач був обізнаний про необхідність здійснювати сплату процентів за користування кредитними коштами, проте, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів за користування кредитними коштами тілу кредиту, суд вважає за необхідне стягнути з відповідач на користь позивача проценти у розмірі – 5550,00 гривень, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Таким чином, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вищевказаним кредитним договором в загальному розмірі 11100,00 гривень, яка складається з: простроченої заборгованість за кредитом – 5550,00 гривень; простроченої заборгованість за нарахованими процентами – 5550,00 гривень.
Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник позивача звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2025 року по справі № 499/1054/25, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» заборгованості за кредитним договором 1245-8289 від 27.07.2023 року в розмірі 11100,00 гривень та судових витрат у розмірі 864,80 гривень скасувати та прийняти нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» загальну суму заборгованості за Кредитним договором №1245-8289 від 27.07.2023 р., в розмірі 31 100,00 гривень, що складається з: простроченої заборгованості за кредитом – 5 550,00 гривень та простроченої заборгованості за нарахованими процентами – 25 550,00 гривень.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не врахував правову природу нарахованих позивачем платежів. Позивачем заявлено до стягнення виключно проценти за користування кредитом, передбачені умовами кредитного договору та нараховані в межах погодженого сторонами строку кредитування, а не штрафні санкції, пеня чи проценти, передбачені ст. 625 ЦК України.
Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами було погоджено істотні умови кредитного договору, зокрема розмір процентної ставки, строк кредитування та порядок нарахування процентів, відповідач була належним чином ознайомлена з умовами кредитування, підписала паспорт споживчого кредиту електронним підписом та не скористалася правом на відмову від договору у встановлений законом строк. 
Таким чином, умови договору відповідають принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
Висновок суду про несправедливість умов договору є необґрунтованим, оскільки положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» стосуються випадків нарахування непропорційної компенсації у вигляді штрафу чи пені за порушення зобов`язання, тоді як у даному випадку позивачем здійснювалося виключно нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України.
Крім того, суд першої інстанції не врахував усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої проценти за користування кредитом не є штрафною санкцією та можуть нараховуватися протягом строку кредитування, визначеного договором. 
Отже, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до безпідставного зменшення розміру заборгованості та фактичного виключення з договору погодженої сторонами умови щодо сплати процентів за користування кредитом.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджується, що27.07.2023 року між ТОВ «Укр кредит фінанс» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір про відкриття кредитної лінії №1245-8289, за умовами якого кредитодавець відкриває для позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на наступних умовах, що визнано відповідачем та підтверджено матеріалами справи.
Кредитодавець відкрив кредитну лінію для позичальника шляхом надання грошових коштів (далі - Кредит) позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користуванням кредитом у порядку передбаченому цим договором (пункт 2.2).
Для мінімізації загальних витрат позичальника за кредитом кредитодавець рекомендує позичальнику здійснити повне погашення кредиту не пізніше останнього дня першого базового періоду строку кредитування згідно наступного розрахунку: дата видачі кредиту 27.07.2023 року, останній календарний день першого базового періоду 09.08.2023 року, сума кредиту 7300,00 грн, нараховані проценти за користування кредитом 2555 грн, разом до сплати 9855,00 грн (пункт 2.3).
За результатами розгляду наданої позичальником інформації, кредитодавець здійснює перевірку дійсності та достовірності зазначених позичальником особистих даних, у тому числі але не обмежуючись проводить аутентифікацію банківської платіжної картки та/або банківського рахунку позичальника відповідно до стандартів міжнародних платіжних систем. Позичальник зобов`язаний вказати реквізити банківської платіжної картки та/або банківського рахунку, що належать особисто йому, для можливості належного виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за договором (пункт 3.4).
Розмір кредитного ліміту, тобто загальний розмір кредиту: 7300,00 грн (пункт 4.1).
Сплату процентів за користування кредитом позичальник здійснювати не пізніше визначених графіком платежів. (пункт 4.9).
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту за наступною ставкою: стандартна процентна ставка становить 3 % за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору, за виключенням строку використання позичальником права користування кредитом промо-ставкою та/або зниженою, та/або пільговою процентною ставкою (пункт 4.10 договору).
Строк кредитування, тобто, строк на який надається Кредит Позичальнику: 300 (триста) календарних днів з моменту перерахування Кредиту Позичальнику (далі Строк кредитування). Дата повернення (виплати) кредиту 21.05.2024 року. Строк договору є рівним строку кредитування. В частині виконання зобов`язань договір діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Продовження строку кредитування в односторонньому порядку кредитодавцем або позичальником не допускається. Подовження строку кредитування є можливим виключно за взаємною згодою сторін в процесі реструктуризації кредитних зобов`язань позичальника (п. 4.12 договору).
Реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складає 1139965,00% (пункт 4.13).
Позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю отриманий кредит та нараховану кредитодавцем неустойку (якщо неустойка буде нарахована кредитодавцем) не пізніше ніж в останній календарний день строку кредитування, вказаного у п. 4.8 цього договору, шляхом здійснення безготівково переказу на банківський рахунок кредитодавця у порядку, визначеному у Правилах. Кредит вважається повернути кредитодавцю з моменту зарахування необхідної суми грошових коштів на банківський рахунок кредитодавця (пункт 5.1 Договору).
Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 25.08.2025 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 51948,00 грн з яких: прострочена заборгованість за кредитом – 5550,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 46398,00 грн, однак позивач просить стягнути з відповідача лише частину цих коштів, а саме 31100,00 грн з яких: прострочена заборгованість за кредитом 5550,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 31100,00 грн.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1ст.1048 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року N 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року N 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року №37-рп/2013Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Відсутність позову про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Укр кредит фінанс», загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 31100,00 грн, з яких 5550,00 грн прострочена заборгованість за кредитом, 20848,00 прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
Отже, що у даному випадку, визначений ТОВ «Укр кредит фінанс» у вказаному вище договорі розмір процентів (3 % за кожен день, тобто 1095 % річних) є непропорційно високим та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак пункти 4.10, 4.13 Договору є несправедливими і суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 %) у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Тому, враховуючи наведене, а також з урахуванням судової практики Великої Палати Верховного Суду, суд не погоджується з твердженням позивача, що умови кредитного договору про реальну процентну ставку в розмірі 3% за кожен день прострочення, що призвело до нарахування процентів у розмірі – 25550,00 гривень і перевищує тіло кредиту в 4 рази, є справедливим, оскільки зазначене суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, яка справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Тож, враховуючи, що зобов`язання має виконуватись належним чином, а також те, що відповідач був обізнаний про необхідність здійснювати сплату процентів за користування кредитними коштами, проте, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів за користування кредитними коштами тілу кредиту, суд вважає за необхідне стягнути з відповідач на користь позивача проценти у розмірі – 5550,00 гривень, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Таким чином, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вищевказаним кредитним договором в загальному розмірі 11100,00 гривень, яка складається з: простроченої заборгованість за кредитом – 5550,00 гривень; простроченої заборгованість за нарахованими процентами – 5550,00 гривень.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та помилково прирівняв проценти за користування кредитом до штрафних санкцій.
Як убачається з матеріалів справи, між сторонами 27.07.2023 року укладено договір про відкриття кредитної лінії №1245-8289, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 7300,00 грн строком на 300 днів із процентною ставкою 3 % на день, а реальна річна процентна ставка визначена у розмірі 1139965 % річних.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість за нарахованими процентами склала 25550,00 грн, що більш ніж у чотири рази перевищує суму фактично отриманих кредитних коштів.
Згідно із ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а відповідно до ст. 627 ЦК України свобода договору здійснюється з урахуванням вимог розумності та справедливості. 
Отже, принцип свободи договору не є абсолютним та підлягає обмеженню у випадках, коли умови договору порушують баланс прав та обов`язків сторін і ставлять споживача у явно невигідне становище.
Доводи апеляційної скарги про те, що проценти за користування кредитом не є штрафними санкціями, самі по собі не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції виходив не лише із формальної правової природи платежів, а насамперед із їх фактичного економічного змісту, розміру та наслідків для споживача. 
Нарахування процентів у розмірі, який у декілька разів перевищує суму основного боргу, створює для позичальника непропорційний та надмірний фінансовий тягар, що суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлена договором процентна ставка фактично призводить до покладення на споживача непропорційно великої компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором, а тому відповідні умови договору підлягають оцінці крізь призму положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Посилання скаржника на те, що проценти нараховувалися лише в межах строку кредитування, не спростовує встановленої судом очевидної неспівмірності між сумою кредиту та сумою заявлених до стягнення процентів, а сам по собі факт нарахування процентів у межах строку дії договору не виключає обов`язку суду перевірити відповідність таких умов засадам цивільного законодавства та вимогам законодавства про захист прав споживачів.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідач добровільно погодилася з умовами договору та була ознайомлена із процентною ставкою, оскільки відповідно до правових висновків Конституційного Суду України та Верховного Суду, участь споживача у кредитних правовідносинах свідчить про його слабшу позицію порівняно з професійним кредитодавцем, а тому свобода договору у таких правовідносинах підлягає спеціальному правовому обмеженню з метою захисту споживача від несправедливих умов договору.
Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції застосував правові висновки, викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №132/1006/19, відповідно до яких суд має право, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, зменшити розмір нарахованих платежів у випадку їх явної неспівмірності наслідкам порушення зобов`язання.
Посилання скаржника на постанови Верховного Суду у справах №732/670/19, №524/5556/19 та інші не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки наведені правові позиції були сформульовані за інших фактичних обставин справ та не виключають права суду оцінювати конкретні умови договору на предмет їх відповідності принципам добросовісності, розумності та справедливості.
Доводи апеляційної скарги щодо дотримання позивачем вимог Закону України «Про споживче кредитування» та нормативних актів Національного банку України при визначенні реальної річної процентної ставки не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки саме по собі формальне дотримання методики розрахунку реальної річної процентної ставки не свідчить про справедливість та пропорційність умов договору у розумінні цивільного законодавства та законодавства про захист прав споживачів.
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений до стягнення розмір процентів є очевидно неспівмірним із сумою основного боргу, а тому їх зменшення до 5550,00 грн відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності й забезпечує баланс інтересів сторін.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, належним чином оцінив подані докази та правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а підстави для його скасування відсутні.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника Мосійчук Альони Ігорівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» - залишити без задоволення.
Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2025 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко