Справа № 127/14554/25
Провадження № 22-ц/801/1251/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року	Справа № 127/14554/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про збільшення розміру аліментів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Крячка О. В. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Венгрин О. О. від 26 березня 2026 року (дата складання повного тексту судового рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом, за яким просила змінити розмір аліментів, визначений рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 березня 2017 року у справі № 619/308/17, що стягуються з ОСОБА_2 на її користь на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу) на 1/3 частку усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 березня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягувались аліменти в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 до досягнення дітьми повноліття. Після досягнення повноліття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до закінчення навчання у Вінницькому торговельно-економічному інституті Державного Торговельно-економічного університету, але не довше як до двадцяти трьох років, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2025 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу). 
ОСОБА_1 разом з дочками проживають у м. Вінниці, є внутрішньо переміщеними особами, орендують житло.
Неповнолітня ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, потребує додаткового лікування та спеціального догляду.
Ці обставини, зокрема повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну та вимушений переїзд ОСОБА_1 з дочками до м. Вінниці з Харківської області, необхідність додаткових витрат на оренду житла, постійного витрачання значних коштів на лікування та реабілітацію неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , необхідність її супроводу під час стаціонарного лікування і реабілітаційних заходів (що спричинило зниження щомісячного заробітку ОСОБА_1 з 44 700, 00 грн до 22 200, 00 грн), призвели до того, що розмір стягуваних аліментів на дитину з її батька – частка усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не може забезпечити її базових потреб в утриманні, лікуванні і розвитку.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року позов задоволено повністю (хоча в мотивувальній і резолютивній його частинах зазначено про часткове задоволення). Змінено розмір аліментів, визначений рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 березня 2017 року у справі № 619/308/17, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу) на 1/3 частку усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що розмір аліментів має бути достатнім для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини, оскільки зростають споживчі ціни на продовольчі товари, одяг, ліки, в зв`язку з повномасштабною агресією рф проти України позивачка з дитиною є внутрішньо переміщеними особами, сім`я винаймає житло у м. Вінниці, утримувати дитину є обов`язком як матері, так і батька, дочка сторін є дитиною інвалідом та потребує відповідного лікування, а відповідач має задовільний стан здоров`я, працездатний вік, утримує повнолітню дочку, яка продовжує навчання.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Крячко О. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що витрати на лікування та реабілітацію неповнолітньої ОСОБА_3 ОСОБА_1 стягує регулярно з ОСОБА_2 за судовими рішеннями як додаткові витрати. Позивачка не надала розрахунків щодо розміру витрат, які вона щомісяця несе на утримання дитини. Розмір аліментів, стягнутих з нього в червні 2025 року склав 4 657, 07 грн, що на 1 461, 07 грн перевищувало прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Звертав увагу, що у спосіб зміни (збільшення) розміру аліментів на дитину позивачка намагається відновити становище, яке існувало до досягнення старшою дочкою сторін повноліття, коли загальний розмір аліментів на дітей, які стягувались з нього на користь ОСОБА_1 становив частку усіх видів його заробітку (доходу). Вказував, що стягнення аліментів в загальному розмірі частки усіх видів його заробітку (доходу) унеможливлює погашення існуючої заборгованості по аліментах, що виникла не з його вини, тому що загальна сума стягнення за виконавчими провадженнями перевищуватиме 50 % заробітку ОСОБА_2 . 
Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції установив, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 березня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягувались аліменти в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 до досягнення дітьми повноліття. Після досягнення повноліття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до закінчення навчання у Вінницькому торговельно-економічному інституті Державного Торговельно-економічного університету, але не довше як до двадцяти трьох років, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2025 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу). 
ОСОБА_1 разом з дочками проживають у м. Вінниці, є внутрішньо переміщеними особами, орендують житло за договором оренди квартири від 30 квітня 2024 року, за яким ОСОБА_1 орендує у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , розмір орендної плати – 10 000,00 грн на місяць.
Неповнолітня ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, потребує додаткового лікування та спеціального догляду.
З довідки про доходи ОСОБА_2 , наданої ТОВ «Фабрика миловарні традиції» за період з 01 січня 2024 року по 30 листопада 2024 року видно, що його дохід становив 146 481, 15 грн, а за період з 01 січня 2025 року по 30 червня 2025 року – 139 894, 01 грн.
ОСОБА_2 належить частина будинку, загальною площею 52,10 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 807, 50 грн додаткових витрат на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2024 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на лікування дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі сумі 11 444, 11 грн.
Дохід (заробітна плата) ОСОБА_1 з листопада 2024 року по квітень 2025 року становив 161 407, 79 грн.
У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі – Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У частині другій статті 51 Конституції України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
За змістом статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини чи інший її законний представник, з яким проживає дитина, може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів одержувач аліментів може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Згідно з частиною четвертою статті 272 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Отже як норма матеріального права, якою регулюються правовідносини сторін, зокрема стаття 192 СК України, так і норма процесуального права, якою передбачена можливість пред`явлення нового позову після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, про зміну їх розміру, пов`язують можливість такої зміни (розміру аліментів чи інших періодичних платежів) саме з обставинами, які виникли після набрання законної сили рішенням про присудження аліментів чи інших періодичних платежів.
Аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присуджені з ОСОБА_2 17 березня 2017 року. З того часу ОСОБА_1 з дочками, в тому числі неповнолітньою (тоді малолітньою) в 2022 році вимушено переїхала з Харківської області, де вона та діти мали усталений (звичний) спосіб життя та соціальне середовище, до м. Вінниці. Це змусило по новому налагоджувати побут, зокрема винаймати житло, що призвело до додаткових витрат на проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , облаштування її побуту, лікування і реабілітації, а також навчання і розвитку дитини. За цей період погіршився стан здоров`я неповнолітньої, зокрема у неї в березні 2026 року було виявлено фіброзну дисплазію правої великогомілкової кістки (Т. 2 а. с. 62, 63).
Отже погіршення матеріального стану одержувачки аліментів, порівняно з тим, що вона мала у 2017 році при присудженні аліментів, а так само і погіршення стану здоров`я неповнолітньої ОСОБА_3 доведено доказами, які є у справі. Відповідно ці обставини є таким, з яким закон, зокрема стаття 192 СК України, пов`язує зміну (збільшення) розміру аліментів.
Суд апеляційної інстанції не заперечує ту обставину, що значна частина витрат, які несе позивачка у зв`язку з лікуванням і реабілітацією неповнолітньої ОСОБА_3 , є додатковими витратами, підстави і порядок стягнення яких, установлено статтею 185 СК України, але загалом це не є підставою для відмови у позові про зміну розміру аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального стану одержувачки аліментів, погіршення стану здоров`я дитини, на яку вони сплачуються.
Саме по собі не наведення позивачкою розрахунку щомісячних витрат, які вона несе на утримання та розвиток дитини, так само не може бути підставою для відмови у позові про збільшення розміру аліментів, адже очевидно, що дитина, яка має багато хронічних захворювань, у якої погіршується стан здоров`я, потребує більше коштів на своє утримання, так само як і уваги, часу і зусиль, як фізичних, так і психоемоційних, від батьків або осіб, які їх замінюють.
Як видно з матеріалів справи такі зусилля прикладаються лише її матір`ю, яка постійно з нею проживає, самостійно доглядає та виховує її, супроводжує під час лікування і реабілітації. Ці зусилля так само обов`язково мають враховуватися при визначенні розміру аліментів з іншого з батьків, а тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність доведення позивачкою того, що загальний розмір витрат на дитину має становити не менше подвійного розміру сплачуваних відповідачем аліментів.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що подання цього позову спрямоване на збереження загального рівня стягуваних з відповідача на користь позивачки аліментів в розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу), то апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 70 закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості  у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, – 50 відсотків.
Очевидно, що до досягнення старшою дочкою ОСОБА_4 повноліття, припинення у зв`язку із цим стягнення аліментів з ОСОБА_2 в загальному розмірі 50 % його заробітної плати і подальшого вирішення спору щодо аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання, ставити питання про зміну розміру аліментів на неповнолітню ОСОБА_3 .  ОСОБА_1 не мала підстав. 
Та обставина, що загальний розмір аліментів, стягуваних з відповідача на користь позивачки залишився внаслідок збільшення розміру аліментів на неповнолітню ОСОБА_3 таким самим як був до досягнення повноліття ОСОБА_4 , тобто максимально можливим до стягнення із його заробітної плати – 50 %, не впливає на суть цього спору.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що в разі сумніву щодо цільового використання аліментів на неповнолітню ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися до органу опіки і піклування за місцем проживання дитини із заявою про здійснення контролю за таким використанням на підставі частини першої статті 186 СК України.
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції врахував положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Крячка О. В. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 01 червня 2026 року.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. В. Ковальчук 

Т. М. Шемета