ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
іменем України

06 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2584/22
Головуючий у першій інстанції – Павлов В.Г.
Апеляційне провадження № 22-з/4823/65/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

учасники справи:

стягувач ОСОБА_1 
суб`єкт оскарження державний виконавець Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Клименко Любов Григорівна
боржник ОСОБА_2 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмове провадження) заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Клименко Любові Григорівни,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2026 року ОСОБА_2 звернулася зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – державного виконавця), в якій просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невинесення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанови про закінчення виконавчого провадження №8018257 з примусового виконання виконавчого листа №2/742/10/24 від 30.01.2025, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про усунення перешкод у користуванні спільним майном за рахунок ОСОБА_2 шляхом демонтування самочинно встановлених сходів та навісу на прибудинковій території об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати державного виконавця винести постанову про закінчення даного виконавчого провадження.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2026 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо нерозгляду належним чином заяви ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження №8018257 з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язано Прилуцький відділ державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі уповноваженої посадової особи повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження №8018257 та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням висновків суду, викладених у цій ухвалі; у решті вимог скарги відмовлено.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23.06.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2026 року скасовано. У задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Клименко Любові Григорівни відмовлено.
25.06.2026 представник ОСОБА_1 адвокат Дуденок О.О. через систему «Електронний суд» звернулася до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просить поновити строк для подачі договору про надання правової допомоги та розрахунок витрат робочого часу та прийняти додаткову постанову у даній справі, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені під час апеляційного перегляду судові витрати в сумі 6917,60 грн.
В обґрунтування заяви зазначає, що під час подачі апеляційної скарги було заявлено клопотання стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат по справі за розгляд в апеляційній інстанції в розмірі 3917,60 грн, проте постановою суду вказана вимога залишилася без розгляду (в резолютивній частині), лише в мотивувальній частині зазначено через відсутність доказів. Перевіривши дану інформацію виявлено, що під час підготовки апеляційної скарги складено документи на підтвердження судових витрат і такі документи були надіслані ОСОБА_2 цінним листом з описом вкладення від 08.05.2026, серед яких містилися копія договору про надання правової допомоги та розрахунок витрат робочого часу. Однак під час подачі апеляційної скарги до суду зазначені документи не підгрузило й, відповідно, в судовому засіданні було лише констатовано, що апелянт просить стягнути 6917,60 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не висловила своєї позиції щодо судових витрат, а також не подала ніяких міркувань чи заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Як вбачається зі змісту постанови Чернігівського апеляційного суду від 23.06.2026, у її мотивувальній частині зазначено, що в справі відсутні докази понесення учасниками судових витрат, то вони й не розподіляються, а в резолютивній частині з цього приводу відсутнє рішення.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1 ст. 246 ЦПК України).
З аналізу наведених норм цивільного процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.
За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви про це до закінчення судових дебатів.
Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).
Обміркувавши вищевикладене, з урахуванням принципу розумності, апеляційний суд зауважує, щоу випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті заявлених вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. 
У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
Підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.
Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.
Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до ст. 270 ЦПК України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.
У справі встановлено, що докази на підтвердження відшкодування витрат, які ОСОБА_1 понесла у зв`язку з апеляційним розглядом справи, не були подані в межах строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, а також документи, які підтверджують понесені витрати, представник ОСОБА_1 - адвокат Дуденок О.О. подала до суду апеляційної інстанції лише 25.06.2026, тобто після ухвалення постанови по справі.
До цього апелянт із заявами такого змісту не звертався, документів, які б підтверджували понесені ним витрати на правничу допомогу, до суду апеляційної інстанції до закінчення судових дебатів у справі не подавав і до закінчення судових дебатів у справі не зробив про це відповідну заяву.
Зазначення ж лише у прохальній частині апеляційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за розгляд в апеляційній інстанції не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу, адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.
Одночасно апеляційний суд зауважує, що у відповідності до ч. 1 ст. 134 ЦПК України саме з поданням апеляційної скарги апелянт повинен був подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із апеляційним розглядом справи, проте такий розрахунок відсутній.
Водночас додані представником апелянта до заяви про ухвалення додаткового рішення копії договору про надання правової допомоги та розрахунку витрат робочого часу, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, на суму 6917,60 грн, датовані 08.05.2026. Тобто, ці документи існували й були в розпорядженні апелянта при подачі апеляційної скарги та на момент ухвалення судом апеляційної інстанції постанови за результатами апеляційного розгляду справи, що не заперечується й представником апелянта у заяві.
Вирішуючи ж клопотання апелянта про поновлення строку для подачі зазначених доказів понесення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходить із такого.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч. 1). Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2).
Водночас суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 127 ЦПК України).
На строк, установлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, поширюються положення ч. 1 ст. 127 ЦПК України щодо можливості поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, що узгоджується з правовою позицією, висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14.02.2024 у справі №752/1962/22 (провадження №61-15716св23).
При цьому, апеляційний суд зауважує, що перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у заяві доказів. Зокрема, поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії, та підтверджені належними доказами.
В обгрунтування поважності причин пропуску строку на подання доказів, підтверджуючих понесення витрат на правничу допомогу, представник стягувача адвокат Дуденок О.О. посилається на те, що ці документи не підгрузило під час апеляційної скарги.
Однак, зазначені доводи представника апелянта не є об`єктивно непереборними та не пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для заявника, а також не підтверджені жодними доказами. 
Так, хоча представник апелянта й направила вказані документи іншому учаснику справи (а.с. 64), проте їх не було надано апеляційному суду, оскільки ці документи не лише не були завантажені у підсистемі «Електронний суд», а й не відображені в додатках до апеляційної скарги, а також на зазначені докази відсутнє посилання в самій апеляційній скарзі, яка не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які апелянт поніс і які очікує понести в зв`язку з апеляційним розглядом справи (а.с. 59-62). Це свідчить не про об`єктивно непереборні, незалежні від волевиявлення апелянта істотні перешкоди чи труднощі для вчинення даної процесуальної дії, а вказує на суб`єктивний фактор, пов`язаний із неналежним супроводом справи з боку самого апелянта (його представника), що не може бути поважною причиною пропуску процесуального строку та слугувати необхідною й достатньою підставою для його поновлення.
Таким чином, колегія суддів висновлює, що оскільки зміст заяви представника апелянта не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, підтверджуючих розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, підстави для поновлення пропущеного процесуального строку відсутні, то додані до заяви вищезазначені документи згідно з ч. 2 ст. 126 ЦПК України залишаються без розгляду, у зв`язку з чим у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.
Наведений висновок апеляційного суду узгоджується з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.01.2024 у справі №285/5547/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.07.2023 у справі №160/16902/20, за схожих обставин.
Керуючись ст. 133, 134, 137, 141, 270, 381-384, 389-391 ЦПК України,
У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення – відмовити.
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Головуючий О.А. Луговець

Судді Н.В. Висоцька
Н.В. Шитченко