Ухвала

14 травня 2026 року
м. Київ

справа № 527/1697/25 
провадження № 61-5135ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2025 року, додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 рокута постанову Полтавського апеляційного суду від 23 березня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про усунення перешкод в здійсненні права власності на нерухоме майно, шляхом припинення податкової застави щодо нього,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі - ГУ ДПС у Полтавській області) про усунення перешкод в здійсненні права власності на нерухоме майно, шляхом припинення податкової застави щодо нього.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 » райспоживспілки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3117191153020), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва, виданого 03 квітня 2025 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О. В. за реєстр. № 832. Вищезазначене свідоцтво видано на підставі акта ВП № 75809371 про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, складеного ОСОБА_2 , головним державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 11 березня 2025 року. Реалізація вказаного вище майна проводилась згідно статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на сьогоднішній день стосовно вищевказаного майна, належного позивачу на праві власності, наявне зареєстроване обтяження у вигляді податкової застави. Боржником у такому обтяженні значиться ОСОБА_3 , який є колишнім власником майна. Податкова застава, яка стосується податкового боргу ОСОБА_3 , порушує законні права позивача як нового власника нерухомого майна, обмежуючи його право розпоряджатися цим майном на власний розсуд.

ОСОБА_1 просив:
припинити податкову заставу (номер запису про обтяження 44167785) на частину будівлі ресторану «Дніпро» Об`єднання підприємств громадського харчуванні Глобинської райспоживспілки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2025 року:
позов ОСОБА_1 задоволено:
припинено податкову заставу (номер запису про обтяження 44167785) на частину будівлі ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Об`єднання підприємств громадського харчування Глобинської райспоживспілки, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, с. Градизьк, вулиця Київська, будинок 45/15.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
предметом спору у цій справі є припинення податкової застави щодо майна, яке реалізовано згідно статті 61 Закону України «Про виконавче провадження" та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5;
задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником майна, яке перебуває у податковій заставі, причому зазначені обставини мають триваючий характер та обмежують його можливість вільно розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. В даному випадку позивач обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права - визнання податкової застави припиненою, оскільки власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні свого права розпорядження, у тому числі шляхом припинення податкової застави.

Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від23 березня 2026 року:
апеляційні скарги Головного управління ДПС у Полтавській області залишено без задоволення;
рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2025 року та на додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
висновки суду першої інстанції є правильними, апеляційний суд з ними погоджується, оскільки позивач є власником майна, яке перебуває у податковій заставі, причому зазначені обставини мають триваючий характер та обмежують його можливість вільно розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд;
позивач обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права - визнання податкової застави припиненою, оскільки власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні свого права розпорядження, у тому числі шляхом припинення податкової застави. Додаткове рішення ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства, без порушення норм матеріального та процесуального права.

ГУ ДПС у Полтавській області 15 квітня 2026 року засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2025 року, додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 рокута постанову Полтавського апеляційного суду від 23 березня 2026 року (судове рішення складено 23 березня 2026 року).

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу. 

У травні 2026 року ГУ ДПС у Полтавській області через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення, додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В уточненій касаційній скарзі ГУ ДПС у Полтавській області підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судових рішень, ГУ ДПС у Полтавській області зазначає, що в силу положень статті 389 ЦПК України відповідна категорія справ має виняткове значення та потребує додаткового розгляду й дослідження усіх фактів, які попередньо судами не встановлені та на які наголошується у касаційній скарзі. Суди першої та апеляційної інстанцій обмежуються перевіркою формального дотримання платником податкового законодавства без надання будь-якої правової оцінки доводам відповідача, що у свою чергу спричиняє необхідність встановлення юридично значимих фактів в межах даних спірних правовідносин з урахуванням правових приписів, визначених частиною другою статті 56 ЗУ «Про виконавче провадження». Результати розгляду вказаної справи мають важливе значення для визначення особливостей порядку застосування норм матеріального права та можуть вплинути на результати розгляду інших аналогічних справ. Відповідач вважає, що у справі наявні підстави для касаційного оскарження, оскільки у розумінні пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Окрім цього, ГУ ДПС у Полтавській області вказує, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі належним чином не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що у разі касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 18 серпня 2021 року в справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20)).

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ГУ ДПС у Полтавській області не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ГУ ДПС у Полтавській області не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цих норми для правильного вирішення справи, а тому не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Окрім цього, аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування передбачених частиною першою чи третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальне посилання в уточненій касаційній скарзі на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, визначених у частині першій чи третій статті 411 ЦПК України та не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). 

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській областіна рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2025 року, додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 березня 2026 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат