ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року   Справа № 903/252/25 (903/75/25) 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Саврій В.А. ,  суддя Миханюк М.В. 

секретар судового засідання Тангиян О.О. 

за участю представників:
позивача: Виш А.А. (в режимі відеоконференції)
відповідача: Алексеєнко А.А. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 17.03.2026 (повний текст рішення складено 19.03.2026) та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 30.03.2026 (повний текст рішення складено 30.03.2026) суддею Гарбарем І.О. у м. Луцьк 
у справі № 903/252/25(903/75/25) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Венагро" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" 
про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених спрощеним способом, визнання відсутнім права вимоги та визнання відсутнім зобов`язання

в межах розгляду справи № 903/252/25 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецкомунтех" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Венагро" про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, рішень суду першої інстанції та вимог апеляційних скарг; процесуальні дії у справі.
16 січня 2025 року на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Венагро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених спрощеним способом шляхом виписки видаткових накладних.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 у справі № 903/252/25 (903/75/25) позов задоволено; визнано недійсними угоди купівлі-продажу укладені спрощеним способом шляхом виписки видаткових накладних №В-00000033 від 20.07.2022, №В-00000034 від 25.07.2022, №В-00000036 від 30.07.2022, №00000062 від 10.08.2022, №000000064 від 15.08.2022, №В-00000070 від 18.08.2022, №В-00000022 від 22.08.2022, №000000084 від 24.08.2022, №00000113 від 26.08.2022, №В-00000115 від 27.08.2022, №В-00000117 від 30.08.2022, №00000120 від 04.09.2022, №00000136 від 07.09.2022, №00000164 від 16.09.2022, №00000166 від 21.09.2022, №В-00000176 від 28.09.2022, №00000233 від 25.10.2022, №В-00000235 від 03.11.2022, №В-00000279 від 18.11.2022, №В-00000305 від 20.11.2022, №В-00000306 від 22.11.2022, №В-00000308 від 26.11.2022, №В-00000349 від 21.12.2022; визнано відсутнім право вимоги ТзОВ "Веставтотрейд" до ТзОВ "Венагро" оплатити товар - дизельне паливо по видатковим накладним №В-00000033 від 20.07.2022, №В-00000034 від 25.07.2022, №В-00000036 від 30.07.2022, №00000062 від 10.08.2022, №000000064 від 15.08.2022, №В-00000070 від 18.08.2022, №В-00000022 від 22.08.2022, №000000084 від 24.08.2022, №00000113 від 26.08.2022, №В-00000115 від 27.08.2022, №В-00000117 від 30.08.2022, №00000120 від 04.09.2022, №00000136 від 07.09.2022, №00000164 від 16.09.2022, №00000166 від 21.09.2022, №В-00000176 від 28.09.2022, №00000233 від 25.10.2022, №В-00000235 від 03.11.2022, №В-00000279 від 18.11.2022, №В-00000305 від 20.11.2022, №В-00000306 від 22.11.2022, №В-00000308 від 26.11.2022, №В-00000349 від 21.12.2022 на загальну суму 8 067 311,70грн; визнано відсутнім зобов`язання ТзОВ "Веставтотрейд" до ТзОВ "Венагро" товар - дизельне паливо по видатковим накладним №В-00000033 від 20.07.2022, №В-00000034 від 25.07.2022, №В-00000036 від 30.07.2022, №00000062 від 10.08.2022, №000000064 від 15.08.2022, №В-00000070 від 18.08.2022, №В-00000022 від 22.08.2022, №000000084 від 24.08.2022, №00000113 від 26.08.2022, №В-00000115 від 27.08.2022, №В-00000117 від 30.08.2022, №00000120 від 04.09.2022, №00000136 від 07.09.2022, №00000164 від 16.09.2022, №00000166 від 21.09.2022, №В-00000176 від 28.09.2022, №00000233 від 25.10.2022, №В-00000235 від 03.11.2022, №В-00000279 від 18.11.2022, №В-00000305 від 20.11.2022, №В-00000306 від 22.11.2022, №В-00000308 від 26.11.2022, №В-00000349 від 21.12.2022 на загальну суму 8067311,70 грн; стягнуто з ТзОВ "Веставтотрейд" на користь ТзОВ "Венагро" 7872,80 грн витрат по сплаті судового збору.
Оскаржуване рішення обґрунтоване тим, що оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених спрощеним способом, визнання відсутнім права вимоги та визнання відсутнім зобов`язання, підтверджені матеріалами справи, відповідачем не спростовані, а отже підлягають до задоволення. 
Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга сформована у підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС 08.04.2026.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 903/252/25 (903/75/25) у складі: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Хабарова М.В., суддя Миханюк М.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 апеляційну скаргу ТзОВ "Веставтотрейд" на рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 у справі № 903/252/25(903/75/25) залишено без руху; запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, шляхом надання суду доказів сплати судового збору в сумі 83 572, 80 грн протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
20.04.2026 до суду апеляційної інстанції від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої було додано платіжну інструкцію № 3682 від 20.04.2026 про сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення у цій справі в сумі 83 572, 80 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТзОВ "Веставтотрейд" на рішення Волинської області від 17.03.2026.
Разом з цим, додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 у справі № 903/252/25 (903/75/25) заперечення відповідача щодо заявлених позивачем судових витрат повернуто відповідачу без розгляду; заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено; cтягнуто з ТзОВ "Веставтотрейд" на користь ТзОВ "Венагро" 53 292,60 грн витрат по сплаті судового збору, 106 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 17 114,88 грн витрат за проведення судової почеркознавчої та технічної експертизи.
Оскаржуване додаткове рішення суд мотивував тим, що на підставі аналізу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з результатів вирішення спору, суд дійшов висновку щодо доцільності та наявності підстав для стягнення з ТзОВ "Веставтотрейд" витрат на надання правової допомоги в суді в у розмірі 106 000,00 грн.
Також, оскільки сторона на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ, витрати за проведення експертизи в розмірі 17 114,88 грн підлягають до стягнення з відповідача. Водночас, з урахуванням того, що судом першої інстанції не враховано до стягнення з відповідача судовий збір в розмірі 53 292,80 грн, вищезазначена вимога позивача підлягає задоволенню.
Не погодившись із додатковим рішенням суду першої інстанції, ТзОВ "Веставтотрейд" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити оскаржуване додаткове рішення та стягнути з апелянта 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.
Апеляційна скарга сформована у підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС 19.04.2026.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2026, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 у справі № 903/252/25 (903/75/25) та об`єднано в одне апеляційне провадження із апеляційною скаргою ТзОВ "Веставтотрейд" на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 у справі № 903/252/25 (903/75/25), а також призначено судове засідання на 02.06.2026 о 14:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 4.
05.05.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційні скарги відповідача, який долучено до матеріалів справи.
За розпорядженням керівника апарату суду від 01.06.2026, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії у цій справі Хабарової М.В., відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та п. 8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду, призначено автоматизовану заміну судді-члена колегії у справі № 903/252/25(903/75/25); для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 прийнято апеляційні скарги ТзОВ "Веставтотрейд" на рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 до провадження в новому складі суду: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А.

Узагальнений виклад доводів апеляційних скарг та заперечень учасників справи.
У апеляційній скарзі ТзОВ "Веставтотрейд" зазначається, що рішення місцевого господарського суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного з`ясування фактичних обставин справи та з порушенням норм процесуального права. 
На думку апелянта, висновок суду про відсутність поставки дизельного палива на користь позивача не відповідає фактичним обставинам справи, а заперечення позивача щодо отримання товару спрямовані виключно на уникнення виконання грошових зобов`язань перед постачальником. 
Скаржник наголошує, що між сторонами у 2022-2023 роках існували тривалі господарські відносини з поставки товарів та надання послуг, частина яких була оплачена позивачем, тоді як заборгованість за спірними видатковими накладними залишилася непогашеною та становить 8 067 311,70 грн. На переконання апелянта, реальність господарських операцій підтверджується не лише первинними документами, а й реєстрацією податкових та акцизних накладних, відображенням відповідних операцій у податковому обліку сторін, включенням позивачем сум ПДВ до складу податкового кредиту, а також частковою оплатою поставленого товару. 
Крім того, відповідач стверджує, що відомості про кожну господарську операцію та контрагента відображаються у податковій звітності окремо, а тому помилкове включення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ саме аж за 23 спірними операціями з відповідачем є неможливим. Скаржник звертає увагу, що відповідні показники були скориговані позивачем лише після виникнення спору шляхом подання уточнюючих розрахунків, що, на його думку, свідчить про попереднє визнання факту здійснення спірних поставок.
Зокрема доводи апеляційної скарги зводяться до того, що до моменту звернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство позивач не заперечував факту отримання товару, не реагував на претензію про сплату заборгованості та лише після вжиття відповідачем заходів судового захисту почав стверджувати про непідписання первинних документів і відсутність поставок. На думку відповідача, такі дії свідчать про недобросовісну поведінку позивача та суперечать його попереднім діям щодо відображення спірних операцій у податковій звітності. 
Крім того, апелянт посилається на наявність інших господарських операцій між сторонами, які визнаються позивачем, оформлені аналогічними первинними документами та підтверджують існування сталих договірних відносин. Товариство вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки таким доказам і безпідставно проігнорував обставини, які свідчать про фактичне виконання сторонами господарських операцій. 
Серед іншого, відповідач обґрунтовує свою позицію помилковими висновки суду щодо результатів експертних досліджень. Зазначає, що надані ним висновки експертів підтверджують нанесення відбитків на спірних документах одним і тим самим кліше печатки, яке використовувалося й на інших документах, що визнаються позивачем. На думку скаржника, суд безпідставно не врахував зазначені висновки, неправильно оцінив результати судової технічної експертизи та дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність належності спірних документів позивачу. 
Окремо апелянт заперечує проти покладення в основу рішення акта податкової перевірки, вважаючи, що викладені в ньому висновки не можуть бути належним і достатнім доказом відсутності господарських операцій. Стверджує, що відображення або невідображення операцій у бухгалтерському обліку залежить від дій самого підприємства та не впливає на факт вчинення правочину чи існування відповідного зобов`язання. 
Також скаржник звертає увагу на поведінку позивача під час здійснення розрахунків між сторонами, зауважуючи, що проведені платежі та відсутність вимог про повернення нібито надмірно сплачених коштів свідчать про визнання позивачем існування спірної заборгованості та реальності поставок. На переконання апелянта, такі обставини узгоджуються з принципами добросовісності, розумності та справедливості, однак залишилися поза увагою суду першої інстанції. 
Крім наведеного, апелянт вказує на неналежність обраного позивачем способу захисту, зазначаючи, що фактично позовні вимоги ґрунтуються на запереченні самого факту укладення правочинів, тоді як встановлені законом способи захисту не передбачають визнання правочину неукладеним, а тому суд повинен був оцінювати заявлені вимоги виключно в межах наведених позивачем підстав позову.
Щодо додаткового рішення суду у цій справі, в апеляційній скарзі ТзОВ "Веставтотрейд" вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим без повного з`ясування обставин справи та з порушенням норм процесуального права.
Скаржник зазначає, що суд безпідставно стягнув з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 106 000 грн, оскільки не перевірив їх відповідність критеріям реальності, необхідності, розумності та співмірності. На думку товариства, заявлений розмір витрат є істотно завищеним з огляду на складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та час, необхідний для підготовки процесуальних документів.
Зокрема, апелянт вказує, що вартість підготовки позовної заяви та інших процесуальних документів визначена без належного обґрунтування, а витрати на підготовку заяви про зміну предмета позову не можуть покладатися на відповідача, оскільки пов`язані виключно з обраним позивачем способом захисту. Також скаржник вважає необґрунтованими витрати на участь представника у судових засіданнях, виходячи з фіксованої вартості кожного засідання незалежно від його тривалості та процесуального характеру.
Крім того, в апеляційній скарзі наголошено на тому, що подані позивачем документи на підтвердження оплати послуг адвоката не відповідають вимогам законодавства та не можуть вважатися належними доказами фактичного понесення відповідних витрат.
З огляду на викладене апелянт просить змінити додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 у частині розподілу судових витрат та зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, присуджених до стягнення з відповідача.
Позивач у відзиві заперечує проти доводів апеляційних скарг та вважає рішення та додаткове рішення Господарського суду Волинської області законними і обґрунтованими, такими, що ухвалені на підставі всебічного та повного дослідження доказів у справі. 
Зазначає, що матеріалами справи підтверджується відсутність фактичного постачання дизельного палива за спірними видатковими та товарно-транспортними накладними. На підтвердження цього посилається на результати податкової перевірки, якою встановлено безтоварний характер відповідних операцій, подання уточнюючих податкових декларацій щодо зменшення податкового кредиту, заяву колишнього директора товариства про непідписання спірних документів та невчинення відповідних господарських операцій, а також наявність кримінального провадження щодо можливого підроблення первинних документів. 
ТзОВ "Венагро" вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки експертних висновків, поданих відповідачем, оскільки один із них не відповідає вимогам процесуального закону, а інший виконаний без дотримання встановленого порядку відбору та дослідження зразків. Водночас наголошує, що призначені судом експертизи підтвердили виконання підписів у спірних документах іншою особою та використання відмінних кліше печаток. 
Окрім наведеного, позивач вказує, що відбиток печатки сам по собі не є обов`язковим реквізитом первинного документа та не підтверджує волевиявлення юридичної особи на вчинення господарської операції. Натомість визначальне значення мають підписи уповноважених осіб та наявність доказів реального руху активів, яких у даному випадку не встановлено. 
Також позивач вважає безпідставними доводи апелянта щодо неналежного способу захисту та зазначає, що заявлені позовні вимоги відповідають положенням цивільного законодавства та усталеній практиці Верховного Суду щодо оспорювання правочинів, укладених без належного волевиявлення сторони. 
У зв`язку з наведеним позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Волинської області без змін.
Щодо оскарження додаткового рішення, доводи у відзиві зводяться до заперечення позиції відповідача, яка викладена в апеляційній скарзі, відтак на думку останнього додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 є законним і обґрунтованим.
Зазначено, що суд першої інстанції належним чином дослідив подані на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу докази, зокрема договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду до нього, акт приймання-передачі наданих послуг та документи, які підтверджують їх оплату, а тому доводи апелянта про недослідження судом критеріїв реальності, розумності та співмірності таких витрат є безпідставними.
Позивач вказує, що розмір гонорару був погоджений сторонами договору, а чинне законодавство та практика Верховного Суду не вимагають подання доказів безпосередньо витраченого адвокатом часу у разі встановлення фіксованого розміру оплати. Також зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував положення статей 126 та 129 ГПК України та врахував правові висновки Верховного Суду щодо критеріїв розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, наголошено, що відповідачем не було належним чином подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки подані заперечення були повернуті без розгляду через недотримання вимог процесуального закону щодо їх направлення іншій стороні. У зв`язку з цим, на думку позивача, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для зменшення заявлених до відшкодування витрат.
Разом з тим позивач посилається на те, що визначений до стягнення розмір витрат відповідає обсягу виконаних адвокатом робіт, які включали підготовку процесуальних документів, участь у судових засіданнях та здійснення представництва інтересів клієнта протягом усього розгляду справи.
З огляду на викладене позивач просить апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 залишити без задоволення, а додаткове рішення - без змін.

У судовому засіданні 02.06.2026 представник скаржника доводи апеляційних скарг підтримав та просив їх задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, а додаткове рішення - змінити.
Представниця позивача проти доводів апеляційних скарг заперечувала з підстав, викладених у відзиві, та просила оскаржуване рішення та додаткове рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідачку, присутніх у судовому засіданні представників, обговоривши доводи апеляційних скарг та доводи/заперечення учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Обставини справи, встановлені судами та визначені відповідно до них правовідносини.
Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Венагро" (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" (далі -відповідач, апелянт, скаржник) упродовж 2022-2023 років існували господарські правовідносини, які зокрема полягали у поставці відповідачем на користь позивача дизельного палива.
При цьому оформлення відповідних господарських операцій здійснювалося сторонами у спрощений спосіб шляхом підписання видаткових накладних без укладення окремого письмового договору поставки. Окрім складення за участі сторін видаткових накладних, сторонами вчинялися визначені законодавством дії, спрямовані на оформлення та які пов`язані з поставкою товару (складення та реєстрація податкових та акцизних накладних, складення та подання звітності тощо)
Частину поставленого товару було оплачена позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками по особових рахунках за 20.07.2022, 04.08.2022, 17.08.2022, 20.10.2022, 18.11.2022 та 05.12.2022.
В грудні 2024 року ТзОВ "Веставтотрейд" звернулося до Господарського суду Волинської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТзОВ "Венагро".
Як вказує позивач, підставою для звернення до суду з цим позовом стало виявлення ним у січні 2025 року факту звернення відповідача із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство останнього, в якій позивача було зазначено боржником за низкою видаткових накладних щодо поставки дизельного палива, а саме: №В-00000033 від 20.07.2022 на суму 475010,45 грн, №В-00000034 від 25.07.2022 на суму 254981,00 грн, №В-00000036 від 30.07.2022 на суму 336001,40 грн, №В-00000062 від 10.08.2022 на суму 485031,00 грн, №В-000000064 від 15.08.2022 на суму 485031,00 грн, №В-00000070 від 18.08.2022 на суму 459993,00 грн, №В-00000022 від 22.08.2022 на суму 436527,90 грн, №000000084 від 24.08.2022 на суму 252996,15 грн, №00000113 від 26.08.2022 на суму 314580 грн, №В-00000115 від 27.08.2022 на суму 314580 грн, №В-00000117 від 30.08.2022 на суму 383522,24 грн, №В-00000120 від 04.09.2022 на суму 236354,44 грн, №В-00000136 від 07.09.2022 на суму 492200,00 грн, №В-00000164 від 16.09.2022 на суму 419440,00 грн, №00000166 від 21.09.2022 на суму 256286,40 грн, №В-00000176 від 28.09.2022 на суму 237486,50 грн, №00000233 від 25.10.2022 на суму 74975,14 грн, №В-00000235 від 03.11.2022 на суму 383797,40 грн, №В-00000279 від 18.11.2022 на суму 367170,78 грн, №В-00000305 від 20.11.2022 на суму 476150,00 грн, №В-00000306 від 22.11.2022 на суму 333305,00 грн, №В-00000308 від 26.11.2022 на суму 449400,00 грн, №В-00000349 від 21.12.2022 на суму 142491,90 грн, на загальну суму 8 067 311,70грн. 
ТзОВ "Венагро", звертаючись із до суду першої інстанції, стверджує, що дизельне паливо за спірними видатковими накладними ним фактично не отримувалось. 
Як убачається з доводів позовної заяви, зазначені видаткові накладні, а також додані до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство товарно-транспортні накладні №20/07/1 від 20.07.2022, №25/07/1 від 25.07.2022, №30/07/1 від 30.07.2022, №10/08/6 від 10.08.2022, №15/08/4 від 15.08.2022, №18/08/1 від 18.08.2022, №22/08/2 від 22.08.2022, №26/08/4 від 24.08.2022, №26/08/7 від 26.08.2022, №30/08/6 від 30.08.2022, №04/09/4 від 04.09.2022, №07/09/5 від 07.09.2022, №16/09/2 від 16.09.2022, №21/09/3 від 21.09.2022, №28/09/9 від 28.09.2022, №25/10/6 від 25.10.2022, №03/11/12 від 03.11.2022, №18/11/7 від 18.11.2022, №20/11/1 від 20.11.2022, №22/11/10 від 22.11.2022, №26/11/6 від 26.11.2022, №21/12/5 від 21.12.2022, керівником позивача, який здійснював повноваження у 2022 році, не підписувалися, а відбиток печатки товариства на зазначених документах не проставлявся.
У зв`язку з вищенаведеним, 07.01.2025 ТзОВ "Венагро" подано до Головного управління ДПС у Волинській області уточнюючі розрахунки податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку із виправленням самостійно виявлених помилок за звітні періоди липень 2022 року, серпень 2022 року, вересень 2022 року, жовтень 2022 року, листопад 2022 року, грудень 2022 року, у яких суми податкового кредиту по поданих відповідачем податкових накладних виключено із складу податкового кредиту.
15.01.2025 позивачем подано заяву до Луцького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області про вчинення кримінального правопорушення. Відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 358 КК України, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. У кримінальному провадженні №1225030580000238 здійснюється досудове розслідування за фактом можливого підроблення невстановленою особою за попередньою змовою із працівниками ТзОВ "Веставтотрейд" документів, а саме видаткових та товарно-транспортних накладних за 2022 рік, у яких містяться відомості про отримання дизельного палива від імені ТзОВ "Венагро".
У подальшому, Головним управління ДПС у Волинській області, у зв`язку із отриманням від ТзОВ "Веставтотрейд" повідомлення про порушення ТзОВ "Венагро" податкового законодавства в сфері обігу підакцизних товарів та ухилення від сплати податків, згідно наказу №1002-н від 20.03.2025 призначено проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТзОВ "Венагро" з питань дотримання податкового та іншого законодавства, при відображенні результатів здійснення господарських операцій, зокрема, з ТзОВ "Веставтотрейд" у податковій звітності з ПДВ за період липень-грудень 2022 року. 
Згідно наказу Головного управління ДПС у Волинській області №1002-н від 20.03.2025 "Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТзОВ "Венагро" призначено з 21.03.2025 тривалість 5 днів провести перевірку з метою дослідження питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства при відображенні результатів здійснення господарських операцій з ТзОВ "Веставтотрейд" (код ЄДРПОУ 36407488) та ТзОВ "Вестоілтрейд" (код ЄДРПОУ 44777342) у податковій звітності з ПДВ за період липень-грудень 2022, січень 2023, податковій звітності з податку на прибуток за період 2022-2023 роки. 
За результатами призначеної перевірки Головним управлінням ДПС у Волинській області складено акт № 9609/07-02/41514375 від 03.04.2025. 

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції бере до уваги наступні положення чинного законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6, 627 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно зі ст.184 Господарського кодексу України (далі - ГК України в редакції чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого ст.181 цього Кодексу. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
За приписами ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася
Згідно зі ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 ст.712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність,зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як визначено п.2 ч.1 ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що суб`єкти господарської діяльності можуть укладати господарські договори, в тому числі договори поставки, у письмовій формі як шляхом складення єдиного документа за підписом обох сторін, так й у спрощеній формі на підставі видаткових накладних, які у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку та Цивільного кодексу України, є первинними документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її здійснення та засвідчують факт поставки товару, відтак є підставою виникнення у сторін зобов`язань, зокрема обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар (правовий висновок, викладений у постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №916/36/22, від 10.04.2025 у справі №927/1187/23).
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що кореспондується з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку (далі Положення), затв.наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995).
Враховуючи норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", видаткова накладна набуває статусу первинного документа, що засвідчує факт здійснення господарської операції, після оформлення її належним чином.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи.
Розглянувши доводи апеляційних скарг та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів зазначає таке.
Щодо доводів апелянта про реальність господарських операцій:
Скаржник зазначає, що господарські операції між сторонами є реальними, підтверджуються належними первинними документами, зокрема видатковими накладними, та фактичним оформленням спрощених договорів купівлі-продажу, а твердження про їх фіктивність є безпідставними.
Натомість, позивач стверджує, що відповідач не здійснював поставок дизельного пального останньому, а видаткові накладні, оформлені у період з 20.07.2022 по 21.12.2022 є сфальсифікованими, відображають неіснуючі господарські операції, у зв`язку з чим такі правочини підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов висновку про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених спрощеним способом, визнання відсутнім права вимоги та визнання відсутнім зобов`язання, оскільки вищевикладене є підтвердженими матеріалами справи та не спростоване відповідачем.
Колегія суддів не погоджується зі вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. 
Згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми.
Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Говорячи про стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслюється необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. 
Законодавством покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень.
У постанові Верховного Суду від 15.11.2019 у справі № 909/887/18 зазначено, що сторона, яка подає доказ на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, здійснює це саме таким чином, щоб поданий нею доказ був належним, тобто вказує, для доведення яких саме належних до предмету доказування обставин сторона подає цей доказ, або стверджує про обставини і посилається при цьому на доказ існування цих обставин.
Першочергово колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що оцінка реальності спірних господарських операцій не може здійснюватися ізольовано від усієї сукупності правовідносин, які існували між сторонами протягом тривалого часу, а також без урахування поведінки кожної із сторін до виникнення спору та після його виникнення.
Як убачається з матеріалів справи, взаємовідносини між ТзОВ "Веставтотрейд" та ТзОВ "Венагро" не обмежувалися окремими епізодами, які стали предметом цього спору, а носили системний та тривалий характер. 
Упродовж 2022-2023 років між сторонами здійснювалися численні господарські операції, пов`язані як із поставкою товарів, так і з наданням послуг, частина яких визнається позивачем та не є предметом будь-якого спору між сторонами.
Однак, водночас існують спірні видаткові накладні, які викликають у позивача сумніви щодо їх належності та достовірності, а також щодо фактичного підтвердження здійснення відповідних господарських операцій, з огляду на що вони підлягають окремій оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі (перелік зазначених видаткових накладних: №В-00000033 від 20.07.2022 на суму 475010,45 грн, №В-00000034 від 25.07.2022 на суму 254981,00 грн, №В-00000036 від 30.07.2022 на суму 336001,40 грн, №В-00000062 від 10.08.2022 на суму 485031,00 грн, №В-000000064 від 15.08.2022 на суму 485031,00 грн, №В-00000070 від 18.08.2022 на суму 459993,00 грн, №В-00000022 від 22.08.2022 на суму 436527,90 грн, №000000084 від 24.08.2022 на суму 252996,15 грн, №00000113 від 26.08.2022 на суму 314580 грн, №В-00000115 від 27.08.2022 на суму 314580 грн, №В-00000117 від 30.08.2022 на суму 383522,24 грн, №В-00000120 від 04.09.2022 на суму 236354,44 грн, №В-00000136 від 07.09.2022 на суму 492200,00 грн, №В-00000164 від 16.09.2022 на суму 419440,00 грн, №00000166 від 21.09.2022 на суму 256286,40 грн, №В-00000176 від 28.09.2022 на суму 237486,50 грн, №00000233 від 25.10.2022 на суму 74975,14 грн, №В-00000235 від 03.11.2022 на суму 383797,40 грн, №В-00000279 від 18.11.2022 на суму 367170,78 грн, №В-00000305 від 20.11.2022 на суму 476150,00 грн, №В-00000306 від 22.11.2022 на суму 333305,00 грн, №В-00000308 від 26.11.2022 на суму 449400,00 грн, №В-00000349 від 21.12.2022 на суму 142491,90 грн, на загальну суму 8 067 311,70грн). 
При цьому, матеріалами справи підтверджується, що як щодо спірних, так і щодо неспірних операцій сторонами застосовувався єдиний усталений порядок документального оформлення господарських відносин, який включав ідентичний механізм документообігу та однаковий підхід до фіксації руху товару і проведення розрахунків. 
Зокрема, господарські операції супроводжувалися належною реєстрацією податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, оформленням товарно-транспортних накладних, а також складанням та реєстрацією акцизних накладних у встановленому законодавством порядку. 
Зазначена єдність документального супроводу свідчить про системність господарських взаємовідносин сторін та відсутність відмінностей у процедурі оформлення окремих операцій.
Так, зокрема між видатковими накладними №В-00000034 від 25.07.2022 та №В-00000036 від 30.07.2022, реальність яких заперечується позивачем, знаходиться видаткова накладна №В-00000035 від 29.07.2022 на суму 407 969,60 грн, господарська операція за якою позивачем не оспорюється. 
Зазначена обставина підлягає врахуванню при оцінці доказів у їх сукупності, оскільки, на переконання суду, свідчить про оформлення відповідних операцій у межах одного періоду, між тими самими суб`єктами господарювання та в рамках єдиного порядку ведення первинного обліку. При цьому у матеріалах справи немає пояснень, з яких саме причин господарська операція, оформлена видатковою накладною №В-00000035 від 29.07.2022, визнається позивачем реальною та такою, що фактично відбулася, тоді як операції, оформлені накладними з безпосередньо попередніми та наступними порядковими номерами, заперечуються ним повністю. 
Наведене свідчить про вибірковий підхід до оцінки первинних документів та потребує врахування при перевірці послідовності й добросовісності правової позиції позивача.
За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованим підхід, за якого спірні поставки розглядаються відокремлено від усіх інших господарських відносин сторін, які існували протягом тривалого часу та фактично визнаються обома учасниками спору. 
Суттєве значення для вирішення спору має також поведінка позивача протягом тривалого періоду після оформлення спірних господарських операцій.
Так, матеріали справи не містять жодних доказів того, що протягом 2022 - 2023 років та більшої частини 2024 року ТзОВ "Венагро" ставило під сумнів здійснення спірних поставок, заявляло про неотримання товару, повідомляло контрагента про можливу фальсифікацію первинних документів або вчиняло будь-які інші дії, які об`єктивно свідчили б про невизнання відповідних господарських операцій у момент їх відображення в обліку та господарській діяльності.
Більше того, під час розгляду даної справи встановлено, що відомості щодо спірних поставок було відображено у податковому та бухгалтерському обліку позивача, а відповідні податкові накладні, складені контрагентом, протягом тривалого часу приймалися та враховувалися без будь-яких зауважень, заперечень чи ініціювання процедур їх коригування або виключення.
Посилання позивача на "механічне внесення" бухгалтером відповідних податкових накладних не спростовує встановлених обставин, оскільки систематичне та багаторазове відображення ідентичних за змістом та сумами операцій протягом значного проміжку часу (23 операції) об`єктивно виключає випадковий характер таких дій і свідчить про усталену практику облікового відображення господарських відносин між сторонами, яка не супроводжувалася жодними внутрішніми чи зовнішніми застереженнями з боку позивача.
Сам по собі факт ведення податкового обліку не є безумовним доказом реальності господарської операції, однак у сукупності з тривалим періодом беззаперечного прийняття таких відомостей він має істотне доказове значення та характеризує прийняття позивачем відповідних правовідносин у момент їх виникнення та подальшої реалізації.
Особливої уваги заслуговує й те, що ТзОВ "Венагро" не вживало жодних заходів щодо коригування податкової звітності чи виключення відповідних сум із податкового кредиту протягом більш ніж двох років після їх відображення, а відповідні коригування були здійснені лише після виникнення спору між сторонами та ініціювання відповідачем заходів судового захисту свого права.
В цьому випадку колегія суддів вважає за необхідне звернутись до принципу естопелю (заборони суперечливої поведінки), який у своїй сутності є проявом загального принципу добросовісності та спрямований на недопущення ситуацій, коли сторона змінює свою позицію всупереч власній попередній поведінці, на яку інша сторона обґрунтовано покладалася. 
Європейський суд з прав людини виходить із того, що принцип правової визначеності та добросовісної поведінки сторін є складовою елементів верховенства права, а непослідовна поведінка сторони у процесі може порушувати вимоги справедливого судового розгляду у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у справі "Хохліч проти України" (заява № 41707/98) ЄСПЛ наголосив на необхідності дотримання принципу правової визначеності як елементу справедливого судового розгляду, який передбачає передбачуваність та стабільність правових позицій сторін і судових рішень. 
Крім того, у практиці ЄСПЛ у справах "Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини" (заяви №№41340/98, 41342/98, 41344/98) Суд підкреслив, що поведінка учасників правовідносин повинна бути послідовною та сумісною з принципом добросовісності, який є невід`ємною складовою демократичного суспільства та верховенства права.
У поєднанні з наведеним, у національній судовій практиці України також визнається доктрина venire contra factum proprium, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 суд зазначив, що добросовісність є стандартом чесної поведінки учасників правовідносин, а сторона не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, якщо інша сторона розумно на неї покладалася. Аналогічний підхід підтверджено у практиці Касаційного господарського суду, зокрема у постанові від 20.02.2019 у справі № 910/19179/17, де наголошено на недопустимості зміни процесуальної або фактичної позиції сторони всупереч раніше заявленій поведінці.
Суд апеляційної інстанції враховує, що упродовж усього періоду виконання господарських операцій видаткові накладні приймалися, відображалися у первинному та податковому обліку, використовувалися при формуванні звітності та не супроводжувалися жодними зауваженнями, запереченнями чи заявами про їх нереальність або відсутність відповідних поставок, що об`єктивно свідчить про їх фактичне визнання як складової звичайного господарського обороту між сторонами.
Водночас вже після відкриття провадження у справі про банкрутство поведінка ТзОВ "Венагро" зазнала істотних змін, оскільки здійснено перегляд раніше сформованої позиції та висунуто заперечення щодо факту здійснення поставок і реальності первинних документів, які до цього тривалий час визнавалися та не оспорювалися. Така зміна позиції, яка носить характер ретроспективного заперечення обставин, що тривалий час сприймалися сторонами як безспірні, не узгоджується з принципом правової визначеності та підлягає критичній оцінці суду з точки зору добросовісності поведінки учасника господарських правовідносин.
Не може залишатися поза увагою також і той факт, що до виникнення спору позивач не звертався до правоохоронних органів із заявами про можливе підроблення видаткових чи товарно-транспортних накладних, не заявляв про незаконне використання печатки товариства, не повідомляв про несанкціоноване формування податкового кредиту та не вчиняв інших дій, які є об`єктивно очікуваними та логічними у разі тверджень про повну відсутність поставок товару на значні суми. Така процесуальна пасивність позивача протягом тривалого часу додатково підтверджує, що відповідні господарські операції сприймалися ним як належно оформлені та такі, що не викликали сумнівів у їх реальності на момент їх відображення в обліку та господарській діяльності.
Натомість відповідні твердження були сформовані вже після виникнення між сторонами спору щодо наявності заборгованості, зокрема 07.01.2025 позивачем здійснено коригування відповідних податкових накладних, 15.01.2025 подано заяву до Луцького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області про вчинення кримінального правопорушення, а вже 16.01.2025 подано позов до суду.
Однак, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу й на те, що відкриття кримінального провадження та внесення відомостей до ЄРДР не є беззаперечним доказом доведеності викладених у заяві обставин, оскільки на час розгляду цієї справи відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили, що виключає підстави для надання таким відомостям преюдиційного значення у справі, що розглядається. За таких умов відповідні твердження позивача мають оцінюватися виключно як позиція сторони спору, що не підтверджена належними та допустимими доказами.
Додатково суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на характер здійснюваних сторонами розрахунків, який також не узгоджується з твердженнями позивача про відсутність спірних господарських операцій.
Як встановлено судами та матеріалами справи, між сторонами протягом тривалого часу здійснювалися взаємні поставки товару та розрахунки за ними.
Водночас, не взятий до уваги судом першої інстанції та не врахований при ухваленні рішення у цій справі аналіз руху коштів між сторонами (том.2 а.с.152 - 164) свідчить про те, що навіть за умови неврахування спірних двадцяти трьох поставок дизельного палива, на чому наполягає позивач, станом на 05.12.2022 у відповідача вже існувала кредиторська заборгованість перед позивачем у розмірі 189 989,00 грн.
Разом із тим 21.12.2022 ТзОВ "Венагро" здійснило на користь ТзОВ "Веставтотрейд" платіж у сумі 200 000 грн, що підтверджується випискою АТ "Укрексімбанк" станом на 05.12.2022 по рахунку відповідача, а після цього між сторонами продовжували здійснюватися інші господарські операції, частина яких повністю оплачена та визнається самим позивачем.
Відтак, методом простого математичного підрахунку розмір кредиторської заборгованості відповідача перед позивачем, за умови відсутності спірних поставок, збільшився до 389 989,00 грн
За наведених обставин заслуговує на увагу той факт, що ані до звернення відповідача із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, ані після виникнення спору позивач не заявляв вимог про повернення коштів, які, відповідно до його теперішньої правової позиції, були надмірно або безпідставно сплачені відповідачу.
Колегія суддів виходить із того, що поведінка добросовісного учасника господарських відносин повинна бути послідовною та узгоджуватися з його фактичними діями. 
Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що встановлені у справі обставини свідчать про наявність між сторонами тривалих та системних господарських відносин, у межах яких здійснювалися поставки товару та інші господарські операції, а подальша поведінка позивача після виникнення спору не може розглядатися окремо від його попередніх дій, які протягом тривалого часу об`єктивно підтверджували сприйняття ним спірних операцій як таких, що фактично відбулися. 
За таких умов висновок місцевого господарського суду про відсутність реального здійснення господарських операцій є передчасним та таким, що зроблений без належної оцінки всієї сукупності доказів і встановлених у справі обставин.
Щодо доказового значення податкового та акцизного обліку сторін.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні цього спору суд першої інстанції фактично залишив поза належною правовою оцінкою обставини, пов`язані з відображенням спірних господарських операцій у податковому обліку сторін, обмежившись висновком про те, що факт реєстрації податкових та акцизних накладних не є безумовним доказом здійснення поставки товару. 
З огляду на вищевикладене колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 15 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі ПК України) платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
В силу підпункту "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг (підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України).
Відповідно до пунктів 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Отже, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. Саме такий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 29.06.2021 у справі №910/23097/17.
Якщо сторона реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, то у такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі №922/2115/19).
Як доказ податкова накладна може оцінюватися лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Правова позиція по вказаних обставинах неодноразово висловлювалась Верховним Судом. Зокрема, у постановах від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19, від 21.05.2021 по справі №910/8861/20, Верховним Судом зауважено, що самі лише податкові накладні та декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами на підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.
Апеляційний суд погоджується з тим, що податкова накладна, так само як і акцизна накладна, сама по собі не підтверджує фактичного руху товару та не може розглядатися як самостійний і достатній доказ виконання господарського зобов`язання. Разом з тим такий підхід не означає, що відповідні документи взагалі позбавлені доказового значення або можуть бути проігноровані під час оцінки сукупності доказів у справі. Завдання суду полягає не у відокремленому дослідженні кожного доказу, а у встановленні дійсних правовідносин сторін шляхом оцінки всіх встановлених обставин у їх взаємозв`язку та сукупності.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачем у встановленому законом порядку було зареєстровано податкові накладні та акцизні накладні за кожною зі спірних господарських операцій. Водночас принципове значення для правильного вирішення цього спору має не сам факт реєстрації таких документів відповідачем, а подальша поведінка позивача щодо відображення відповідних операцій у власному податковому обліку.
Матеріалами справи підтверджується, що протягом тривалого часу позивач враховував спірні господарські операції у своїй податковій звітності та формував податковий кредит на підставі податкових накладних, складених саме ТзОВ "Веставтотрейд".
Колегія суддів звертає увагу, що податковий кредит не виникає автоматично внаслідок реєстрації податкової накладної контрагентом. Включення відповідних сум ПДВ до податкового кредиту є результатом волевиявлення самого платника податку та здійснюється ним шляхом формування власної податкової звітності. При цьому відомості щодо контрагента, дати господарської операції, реквізитів податкової накладної та суми податку на додану вартість є персоніфікованими та відображаються у відповідних інформаційних базах контролюючого органу не узагальнено, а щодо конкретної господарської операції та конкретного постачальника.
У зв`язку із цим колегія суддів критично оцінює доводи позивача про те, що відображення спірних операцій у податковому обліку не свідчить про визнання ним факту їх здійснення.
Особливого значення набуває та обставина, що у цій справі йдеться не про одиничну операцію, не про окрему податкову накладну та не про одноразове формування податкового кредиту. З матеріалів справи вбачається, що позивач включив до податкового кредиту суми податку на додану вартість за двадцятьма трьома окремими господарськими операціями, оформленими між тими самими сторонами.
Вказані операції здійснювалися у різний час, оформлювалися різними первинними та податковими документами, стосувалися різних обсягів товару та різних сум податкових зобов`язань.
За таких обставин колегія суддів вважає об`єктивно малоймовірним пояснення позивача про випадковий або механічний характер відображення спірних операцій у податковому обліку. На переконання колегяї суддів апеляційного суду, включення до податкового кредиту сум ПДВ за двадцятьма трьома окремими господарськими операціями з одним і тим самим контрагентом протягом тривалого періоду часу свідчить про послідовне сприйняття платником податку таких операцій як реальних та таких, що фактично відбулися. 
Інше тлумачення означало б визнання того, що суб`єкт господарювання протягом декількох років систематично відображав у власній податковій звітності неіснуючі операції, не виявляв таких обставин під час моніторигну здійснення власної господарської діяльності, не реагував на них під час подання податкової звітності та не вживав жодних заходів для виправлення/коригування відповідних відомостей.
Разом із тим матеріалами справи встановлено, що дії щодо виключення спірних операцій із податкового обліку були вчинені позивачем лише 07.01.2025 шляхом подання уточнюючих розрахунків до податкової звітності. 
Тобто протягом більш ніж двох років після здійснення спірних операцій позивач не лише не заперечував проти їх відображення у податковому обліку, але й підтверджував відповідні відомості шляхом подання податкової звітності до контролюючих органів. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що подальше коригування податкової звітності не може розглядатися як доказ первісної відсутності господарських операцій, оскільки саме по собі свідчить лише про зміну позиції платника податку щодо раніше відображених ним відомостей.
Апеляційний господарськтй суд констатує, що така послідовність подій у сукупності з іншими встановленими обставинами справи не може залишатися поза увагою суду під час оцінки добросовісності поведінки учасників спору.
Також колегія суддів вважає помилковим підхід суду першої інстанції щодо безпосереднього покладення в основу оскаржуваного рішення висновків акта податкової перевірки як доказу відсутності господарських операцій, з огляду на наступне.
У постанові від 19 червня 2020 року у справі №140/388/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював такий висновок:
"Акт податкової перевірки є службовим документом, в якому зафіксовані виявлені при проведенні тієї або іншої податкової перевірки порушення, він є носієм доказової інформації про виявлені порушення та його зміст може бути оспорено шляхом подання до контролюючого органу за основним місцем обліку заперечень.
Сам по собі акт податкової перевірки та дії посадових осіб контролюючого органу зі складання цього акта не створюють правових наслідків у вигляді виникнення обов`язків, зміни чи припинення будь-яких прав платника податків, крім виникнення права на подання зауважень до акта.
Акт перевірки не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання, й не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень. Акт перевірки - це документ, в якому зафіксовано факти та оціночні судження осіб, що її проводили, тому до акта можуть пред`являтися лише ті вимоги, що стосуються, доказів."
Податкове законодавство та акти органів ДПС регулюють виключно публічно-правові (податкові) відносини і не мають на меті та не можуть встановлювати або скасовувати цивільні права та обов`язки сторін господарського договору.
Здійснення господарської операції - це факт реального руху активів між суб`єктами господарювання. Встановлення цього факту належить до виключної компетенції суду, який здійснює розгляд спору, тому відображення або невідображення операцій в акті податкової перевірки, визнання їх інспектором "безтоварними", або навіть наявність податкових повідомлень-рішень про скасування податкового кредиту, не позбавляє первинні бухгалтерські документи їхньої доказової сили в господарському процесі.
Щодо належності та допустимості доказів, якими підтверджується оформлення спірних поставок, судова колегія зауважує про таке.
Досліджуючи наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд при ухваленні оскаржуваного рішення значною мірою виходив із результатів проведених експертних досліджень, змісту акта податкової перевірки та пояснень свідка ОСОБА_1 , фактично надавши цим доказам визначальне значення порівняно з іншими наявними доказами та встановленими у справі обставинами.
Водночас відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а оцінка доказів повинна здійснюватися на підставі їх належності, допустимості, достовірності та достатності у взаємному зв`язку між собою.
Суд апеляційної інстанції зазначає, господарська операція є реальною або нереальною не тому, що певний документ містить чи не містить підпис конкретної особи, а тому, що судом встановлено або не встановлено фактичне вчинення сторонами відповідних дій, спрямованих на досягнення господарського результату. Саме тому при вирішенні спорів щодо реальності господарських операцій суд повинен досліджувати не окремий документ ізольовано, а всю сукупність доказів, які характеризують поведінку сторін до, під час та після здійснення відповідних операцій.
Проте зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд фактично ототожнив висновки експертів щодо підписів та відбитків печаток із висновком про відсутність самих господарських операцій, залишивши поза належною оцінкою інші встановлені у справі обставини, а саме: тривалі господарські відносини між сторонами, здійснення взаємних розрахунків, відображення спірних операцій у податковому обліку, формування податкового кредиту за двадцятьма трьома окремими господарськими операціями, відсутність будь-яких заперечень позивача протягом тривалого часу та інші докази, які підлягали оцінці у сукупності.
Окремо колегія суддів звертає увагу на оцінку заяви свідка ОСОБА_1 , якій суд першої інстанції надав істотне доказове значення при формуванні висновку про відсутність спірних поставок.
Апеляційний суд не заперечує права учасників справи подавати заяви свідків як засоби доказування та враховує, що сам по собі факт сімейних або родинних зв`язків не виключає можливості надання відповідних показань. однак, наголошує, що оцінка достовірності таких доказів повинна здійснюватися з урахуванням усіх обставин конкретної справи.
Як встановлено судом, свідок ОСОБА_1 є колишнім директором позивача та водночас перебуває у близьких родинних відносинах із теперішнім керівником товариства, оскільки є рідним братом чоловіка директора ТзОВ "Венагро" - Веніславської, що визнається позивачем.
За таких обставин колегія суддів не вважає можливим приймати викладені у заяві свідка обставини як безумовно об`єктивні та такі, що не потребують перевірки іншими доказами, тому оцінює вищезазначені покази критично, та вважає такими, що не можуть бути покладені в основу прийнятого у даній справі рішення.
Більше того, твердження свідка про необізнаність щодо спірних операцій підлягають оцінці з урахуванням того, що відповідні господарські операції протягом більш ніж двох років відображалися у податковому обліку товариства, податкові накладні перебували у відповідних державних реєстрах, а жодних заяв про підроблення документів, незаконне використання печатки чи несанкціоноване формування податкового кредиту ні самим свідком, ні товариством у цей період не подавалося.
За відсутності будь-якої реакції з боку керівництва товариства протягом тривалого часу самі лише пояснення про необізнаність щодо господарських операцій не можуть бути визнані достатніми для спростування всієї сукупності інших доказів у справі.
Щодо відхилення судом першої інстанції висновку експерта від 10.02.2025 № СЕ-19/103-25/1588-ДД:
При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції відхилив та визнав недопустимим доказом висновок експерта Волинського НДЕКЦ МВС Гоменюка І.М. від 10.02.2025 № СЕ-19/103-25/1588-ДД, який був наданий відповідачем на підтвердження тотожності відтисків печаток позивача на спірних та неспірних документах. 
Мотивуючи таке відхилення, суд послався на пункт 3.6 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, зазначивши про відсутність у матеріалах дослідження експериментальних зразків відбитків печатки та документів із відмітками органів влади.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки він базується на неправильному тлумаченні норм процесуального права та втручанні у виключну компетенцію судового експерта, з огляду на наступне.
Згідно ст. 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 98 ГПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
По-перше, предметом дослідження зазначеної експертизи було порівняння відтисків печатки ТзОВ "Венагро" на спірних видаткових накладних із відтисками печатки цього ж товариства на інших неспірних документах, що складалися між сторонами у межах господарських відносин саме у релевантний період - 2022 рік. 
Зважаючи на специфіку та завдання дослідження, відібрання експериментальних зразків відтисків печатки позивача у 2025 році, не мало б жодного доказового чи методичного значення, в контексті предмету та завдання зазначеної експертизи.
Також варто наголосити, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1216 було скасовано дозвільний порядок виготовлення печаток і штампів. Починаючи з 21.02.2011 суб`єкти господарювання не зобов`язані отримувати будь-які дозволи на їх виготовлення, а відомості про виготовлені печатки не підлягають державній реєстрації чи обліку. Законодавство не містить механізму, який би унеможливлював виготовлення декількох примірників печатки. Відтак, порівняння тогочасних відтисків із поточними експериментальними зразками не відображало б об`єктивної картини стану друкарських засобів станом на 2022 рік.
По-друге, суд першої інстанції проігнорував закріплене в абзаці 11 пункту 3.6 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз положення, згідно з яким достатність кількості та придатність зразків визначаються експертом під час їх дослідження. 
Як вбачається з матеріалів справи та змісту самого висновку № СЕ-19/103-25/1588-ДД, судовий експерт визнав надану відповідачем кількість вільних зразків документів за 2022 рік повністю достатньою та придатною для проведення порівняльного аналізу та надання категоричної відповіді на поставлені питання. 
При цьому експерт не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим статтею 102 ГПК України, та не заявляв клопотання про витребування додаткових або експериментальних зразків, що прямо вказує на відсутність у нього методичних перешкод для завершення експертизи.
По-третє, колегія суддів наголошує, що чинне законодавство не містить жодної прямої заборони щодо проведення технічного дослідження документів за відсутності саме експериментальних зразків, якщо наявна репрезентативна база вільних зразків. Сама по собі вказівка у відомчій Інструкції Міністерства юстиції України про обов`язковість експериментальних зразків є методологічним орієнтиром для експерта при первинному формуванні матеріалів, проте внутрішні процедурні особливості проведення експертизи не можуть бути автоматичною підставою для визнання доказу недопустимим у розумінні статті 77 ГПК України, якщо базові вимоги закону щодо законності отримання доказу не порушені.
Відповідно до статті 77 ГПК України, недопустимими є докази, одержані з порушенням закону. 
Оскільки висновок експертизи, поданий відповідачем до суду першої інстанції одержано у повній відповідності до процесуальних норм ГПК України, відтак апеляційний суд вважає, що посилання суду на положення методичних рекомендацій без встановлення реального порушення норм матеріального або процесуального права не можу слугувати достатньою мотивацією для відхилення цього доказу.
Щодо доводу апелянта про неналежний спосіб захисту слід зазначити наступне:
Апелянт виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає закону та є неефективним, оскільки, на його думку, у випадку заперечення факту підписання первинних документів та фактичного виконання правочинів належним способом захисту є лише констатація неукладеності договорів у мотивувальній частині судового рішення. Водночас такі доводи не ґрунтуються на правильному розумінні норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду.
Насамперед слід виходити з положень частин 1, 2 статті 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на судовий захист свого права або інтересу, а одним із прямо передбачених законом способів захисту є, зокрема, визнання правочину недійсним. Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним є самостійним, законодавчо визначеним способом захисту цивільного права.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 наголошено, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Аналогічний підхід застосовується і до спорів щодо оспорювання правочинів, коли позивач оспорює наявність волевиявлення та юридичних підстав виникнення зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу на те, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).
Більше того, Верховний Суд неодноразово підкреслював, що саме визнання правочину недійсним є належним способом захисту у випадках, коли особа заперечує його дійсність з підстав недодержання вимог статті 203 ЦК України, у тому числі відсутності волевиявлення сторони (постанова Верховного Суду від 18.08.2020 у справі № 916/2403/18, а також постанова від 25.06.2020 у справі № 904/2922/18).
Якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117-118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). 
Доводи апелянта про те, що у разі заперечення факту укладення договору належним способом захисту є лише встановлення неукладеності у мотивувальній частині рішення, є необґрунтованими, оскільки вони виключають можливість застосування передбаченого законом способу захисту та суперечать принципу ефективного судового захисту.
Отже, твердження апелянта про неналежність способу захисту суд апеляційної інстанції відхиляє як є безпідставні, оскільки вони спростовується як нормами статті 16 ЦК України, так і усталеною практикою Верховного Суду, на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції.

Оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, а також усі докази у їх сукупності, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову є передчасними та не ґрунтуються на повному й всебічному дослідженні обставин справи.
Як уже зазначалось вище, матеріали справи свідчать про тривалі та системні господарські відносини між сторонами, у межах яких здійснювалися поставки та оформлювалися первинні документи за усталеним порядком. Спірні операції не можуть оцінюватися ізольовано від інших, які визнавалися сторонами та відображалися в обліку. Окремі докази, покладені в основу рішення суду першої інстанції, не підтверджують відсутність господарських операцій у відриві від інших обставин справи та поведінки сторін упродовж тривалого періоду.
З огляду на наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що у своїй сукупності встановлені обставини справи свідчать про недоведеність позовних вимог, а тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх задоволення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Підсумовуючи усе вищенаведене, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.88).
Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником ( рішення у справах "Проніна проти України", заява № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006, та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За результатом апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні оскарженого рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Відтак, апеляційний господарський суд виснує, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" слід задовольнити, а рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 у справі 903/252/25(903/75/25) скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції.
У межах цього судового провадження апелянтом також оскаржено додаткове судове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026, яким було здійснено розподіл судових витрат, відповідно в апеляційній скарзі заявлено вимогу про його зміну. Розглядаючи вказані вимоги, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду керується усталеною та послідовною практикою Верховного Суду щодо процесуального статусу додаткового судового акта.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 9901/118/19, додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 910/5410/19, додаткове рішення є невід`ємною частиною прийнятого по суті рішення суду.
Зважаючи на таку правову природу, додаткове судове рішення має похідний характер від основного рішення і не може існувати окремо від нього. У разі скасування основного рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 09.02.2022 у справі № 910/17345/20, від 06.04.2023 у справі № 910/18417/21, від 11.05.2023 у справі № 910/17047/20, від 17.08.2023 у справі № 910/16718/20, 12.08.2025 у справі № 910/18049/20 та від 13.08.2025 у справі № 916/1403/25.
Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги на основне рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для його повного скасування та ухвалення нового рішення про відмову в позові ТзОВ "Венагро", тому додаткове судове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 у справі 903/252/25(903/75/25) автоматично втрачає силу.
З огляду на автоматичне припинення дії додаткового рішення внаслідок скасування основного судового рішення, апеляційна скарга, у якій заявлено вимогу про зміну вказаного додаткового рішення не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат.
Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, відтак, наявні підстави для зміни розподілу витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволених вимог.
За таких обставин та відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, натомість сплачений позивачем за розгляд справи у суді першої інстанції судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" на рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 у справі 903/252/25(903/75/25) скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Венагро" відмовити.
3. Додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 у справі 903/252/25(903/75/25) скасувати.
4. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 30.03.2026 залишити без задоволення.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Венагро" (вулиця Івана Франка,14, селище Олика, Луцький район, Волинська область, 45263, код ЄДРПОУ 41514375) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" (вулиця М.Скорика,2а, місто Луцьк, 43006, код ЄДРПОУ 36407488) 83 572, 80 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
6. Господарському суду Волинської області видати відповідний наказ.
7. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
8. Справу № 903/252/25(903/75/25) повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складено "10" червня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Саврій В.А. 

Суддя   Миханюк М.В.