Справа № 946/940/26 
Провадження № 2/946/2611/26  

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі: 
головуючого – судді Адамова А.С.,
за участю секретаря судового засідання – Тюміної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Ізмаїл цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

12.02.2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності, в якому просить визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу - договору купівлі- продажу, посвідченого Бесарабською товарною біржею № 084 від 09.10.2003 року.
Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 09 жовтня 2003 року між нею, ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_2 , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: квартири АДРЕСА_1 за суму в розмірі 2 000,00 грн. Договір був зареєстрований на товарній біржі “Бессарабська” відповідно до ст. 15 Закону України “Про товарну біржу”, який діяв станом на моменту укладення договору, а право власності було зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ» 20.10.2003 року. На момент підписання вказаного договору, проведений повний розрахунок за нерухоме майно та продавцями отримано всю зазначену в договорі суму. Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2022 року по справі № 946/5002/21, визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Бесарабської товарною біржею 09.10.2003 року за номером № 084. Вказане заочне рішення суду набрало законної сили 22.04.2022. 30.09.2022 право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за мною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №31239470 від 14.10.2022. У січні 2026 року вона мала намір розпорядитися належним їй майном (продати квартиру). Однак, при підготовці документів було виявлено, що оригінал її правовстановлюючого документа - Договір купівлі-продажу від 09.10.2003 № 084, втрачено. Вона звернулася до приватного нотаріуса за усною консультацією щодо можливості відчуження квартири за наявності лише Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Нотаріусом їй було роз`яснено, що згідно зі ст. 55 Закону України «Про нотаріат», угоди про відчуження майна посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності на майно, що відчужується. Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1 Глави 2 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (затвердженого Наказом Мін`юсту № 296/5 від 22.02.2012), право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу. Оскільки оригінал мого договору купівлі-продажу втрачено, я об`єктивно позбавлена можливості виконати вимоги ст. 55 Закону України «Про нотаріат» та надати нотаріусу документ для вчинення правочину. Згідно зі ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Таким чином, відсутність оригіналу документа створює для неї юридичну неможливість розпорядитися її власністю, незважаючи на те, що право власності зареєстровано в електронному реєстрі. В подальшому, їй стало відомо про те, що «Бесарабська товарна «Біржа» припинила свою діяльність ще 18.10.2005 року, що позбавляє її можливості отримати дублікат вказаного договору.
17 лютого 2026 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження.
25 березня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представник надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу за їх відсутності.
Представник відповідача сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду лист про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно договору від 09 жовтня 2003 купівлі-продажу нерухомості ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 за суму в розмірі 2 000,00 грн. 
Договір від 09 жовтня 2003 купівлі-продажу нерухомості був зареєстрований на товарній біржі “Бессарабська” відповідно до ст. 15 Закону України “Про товарну біржу”, який діяв станом на моменту укладення договору, а право власності було зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ» 20.10.2003 року. На момент підписання вказаного договору, проведений повний розрахунок за нерухоме майно та продавцями отримано всю зазначену в договорі суму. 
Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2022 року по справі № 946/5002/21, визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Бесарабської товарною біржею 09.10.2003 року за номером № 084. Вказане заочне рішення суду набрало законної сили 22.04.2022.
30.09.2022 право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 31239470 від 14.10.2022.
При підготовці документів на продаж квартири, позивачем було виявлено, що оригінал правовстановлюючого документа - Договір купівлі-продажу нерухомості від 09.10.2003 № 084, втрачено.
Оскільки оригінал договору купівлі-продажу втрачено, позивач позбавлена можливості виконати вимоги ст. 55 Закону України «Про нотаріат» та надати нотаріусу документ для вчинення правочину, у зв`язку з чим, позивач не може розпорядитися своєю власністю, незважаючи на те, що право власності зареєстровано в електронному реєстрі.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує захист прав всіх суб`єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю та звертатися до суду за захистом своїх прав.
Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно роз`яснень викладених у п. 37 Постанови Пленуму ВВСУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення; з тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Враховуючи викладене, з огляду на те, що отримати дублікат втраченого документа позивач не має можливості через ліквідацію органу, що його видав, відсутність оригіналу документа створює для позивача юридичну неможливість розпорядитися її власністю, а також те, що право власності квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в електронному реєстрі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (68600, Одеська область, Ізмаїльський район, м. Ізмаїл, пр. Незалежності, 62) про визнання права власності – задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу, посвідченого Бесарабською товарною біржею № 084 від 09.10.2003 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: 	А.С.Адамов