КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 359/13177/21 Головуючий у суді першої інстанції - Чирка С.С.
Номер провадження № 22-ц/824/8806/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», поданою представником Сінькевичем Владиславом Анатолійовичем, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Чирки С.С., у місті Бориспіль, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання незаконною невиплати заробітної плати та стягнення заробітної плати,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «МА «Бориспіль» у якому просила суд визнати незаконним та скасувати п.п. 1.1. підписаним генеральним директором ДП «МА «Бориспіль» Дубревським О.Ю. наказу від 08 грудня 2021 року № 11-07/1-1538/п про відстрочення її з 09 грудня 2021 року від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та зобов?язати відповідача поновити умови її трудового договору шляхом допущення на робоче місце та не перешкоджати виконувати трудові обов`язки на посаді диспетчера відділу планування розкладу служби планування та оперативного управління ДП «МА «Бориспіль». Визнати незаконним передбачену наказом від 08 грудня 2021 року № 11-07/1-1538/п невиплату їй заробітної плати та стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1 602, 04 грн (середньомісячної - 24 831, 62 грн) за весь час незаконного відсторонення від роботи.
Позов обґрунтовувала тим, що вона працює на посаді диспетчера відділу планування розкладу служби планування та оперативного управління в ДП МА «Бориспіль». На підставі наказу генерального директора Дубревського О.Ю. №11-07/1-1538/п від 08 грудня 2021 року вона була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю профілактичного щеплення проти COVID-19, або документу встановленої форми про одужання особи від COVID-19 із підтвердженням можливості відтермінування профілактичних щеплень проти COVID-19, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. 
Своє відсторонення від роботи ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки суперечить нормам трудового законодавства, а також порушує її право на працю та отримання заробітної плати. 
ОСОБА_1 вважала, що цим наказом її відсторонено від виконання посадових обов`язків незаконно та необґрунтовано, оскільки в Україні проводяться клінічні випробування лікарських засобів, метою яких є встановлення або підтвердження їх ефективності та безпечності. Такі випробування можуть проводитися у лікувально-профілактичних закладах, які визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Участь повнолітньої дієздатної особи у проведенні клінічних випробувань лікарських засобів здійснюється виключно у добровільному порядку. Відомості щодо стану її здоров`я (включаючи інформацію стосовно вакцинації, медичних експериментів та будь-якого медичного втручання) складають медичну таємницю, яка захищається законом, і розголошення якої є правом, а не обов`язком.
Крім того, зазначала, що жоден документ не відносить її професію або організацію, в якій вона працює, до тих категорій, діяльність яких може призвести до зараження людей та (або) поширення інфекційних хвороб. Коронавірусна хвороба (COVID-19) не класифікована як інфекційна. На законодавчому рівні не встановлено порядок відсторонення від роботи працівників, які відмовились від щеплень, або від надання відомостей щодо щеплень.
Отже, у роботодавця відсутні правові підстави примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19 та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби, або від надання відомостей щодо щеплень. У демократичному суспільстві імунізація має бути доступною, але не примусовою і найвищою цінністю є здоров`я та захист прав людей.
ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» мало правові механізми для переведення її на дистанційну роботу, а відсторонення від роботи є втручанням у приватне та професійне життя, що охоплює також і питання захисту честі та репутації, що є несумісним зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Своє відсторонення від роботи ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки суперечить нормам трудового законодавства, а також порушує її право на працю та отримання заробітної плати. 
21 липня 2022 року рішенням Бориспільський міськрайонний суд Київської області, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
26 вересня 2023 року Постановою Київського апеляційного суду, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2022 року у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ДП «МА «Бориспіль» про зобов`язання поновити умови трудового договору шляхом допущення до роботи та не перешкоджання виконувати трудові обов`язки скасовано. Провадження у справі в частині вирішення вказаних позовних вимог закрито. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
12 березня 2025 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ДП «МА«Бориспіль» про визнання незаконним та скасування підпункту 1.1 наказу ДП «МА«Бориспіль» від 08 грудня 2021 року № 11-07/1-1538/п про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ДП «МА«Бориспіль» в частині визнання незаконним та скасування підпункту 1.1 наказу ДП «МА «Бориспіль» від 08 грудня 2021 року № 11-07/1-1538/п про відсторонення ОСОБА_1 від роботи задоволено. Визнано незаконним та скасовано підпункт 1.1 наказу ДП «МА «Бориспіль» від 08 грудня 2021 року № 11-07/1-1538/п про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про визнання незаконною невиплати заробітної плати та стягнення з ДП «МА «Бориспіль» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «МА «Бориспіль» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період незаконного відсторонення від роботи в розмірі 92 918,32 грн та 3 632 грн витрат на оплату судового збору.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ДП «МА «Бориспіль» Сінькевич В.А. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Стягнути з останньої на користь Підприємства витрати по сплаті судового збору.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу є помилковим. Суд визначив суму стягнення, виходячи із середньоденного заробітку 1602,04 грн, однак не врахував, що відповідно до абзацу четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю настання події, з якою пов`язана відповідна виплата. У даному випадку такою подією є відсторонення позивача від роботи 09 грудня 2021 року, тому розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати буде жовтень та листопад 2021 року.
Вказує, що позивач працювала за змінним графіком роботи дві робочі зміни/ два вихідні. 
Суд, застосувавши середньоденний заробіток, обчислений виходячи зі змінного графіка роботи позивача, помилково помножив його на кількість робочих днів за п`ятиденним робочим тижнем. На підставі вищевказаного порядку виплати мають обчислюватися шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих змін, що підлягали оплаті за графіком роботи працівника. За таких обставин середній заробіток за період відсторонення з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року становить 64 081,60 грн, а тому висновок суду про стягнення 92 918,32 грн є помилковим.
Наголошує, що матеріалами справи підтверджено факт роботи позивача за змінним графіком, зокрема, довідкою про середню заробітну плату від 20 грудня 2021 року № 14.5-59/1-1965 та службовою запискою від 07 липня 2023 року № 21-10-70.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
При апеляційному розгляді справи представник ДП «МА «Бориспіль» - Братко І.В. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Позивач у справі ОСОБА_1 на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилася, про засідання повідомлялася повісткою, направленою за вказаною у апеляційній скарзі адресою, яка повернулася до апеляційного суду із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про розгляд справи у її відсутність або про відкладення розгляду справи до суду не подавала.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частини перша і друга статті 131 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 працювала в ДП МА «Бориспіль» на посаді диспетчера відділу планування розкладу служби планування та оперативного управління. Вказана обставина визнана сторонами по справі, тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає.
На підставі наказу генерального директора ДП МА «Бориспіль» Дубревського О.Ю. №11-07/1-1538/п від 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації, документу встановленої форми про одужання від COVID-19 із підтвердженням можливості відтермінування профілактичного щеплення проти COVID-19.
12 березня 2025 року постановою Верховного Суду визнано незаконним та скасовано підпункт 1.1 наказу ДП «МА «Бориспіль» від 08 грудня 2021 року № 11-07/1-1538/п про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати.
Зі змісту довідки про середню заробітну плату від 20 грудня 2021 року №14.5-59/1-1965 (а.с.18) вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1602 гривні 04 копійки. Період часу вимушеного прогулу позивача з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно, становив 58 робочих днів.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Верховним судом скасовано підпункт 1.1 наказу ДП «МА «Бориспіль» про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати та враховуючи, що позивач ОСОБА_1 була допущена до роботи 01 березня 2022 року, період, за який підлягає стягненню середній заробіток становить з 09.12.2021 року по 28.02.2022 року.
Суд першої інстанції вказав, що при розрахунках має братися середньо денні заробітна плата за жовтень та листопад місяць 2021 року.
Враховуючи довідку про середню заробітну плату від 20 грудня 2021 року №14.5-59/1-1965 з якої вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1602 гривні 04 копійки, а період часу вимушеного прогулу з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно, становив 58 робочих днів.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з ДП МА «Бориспіль» на користь слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 92 918,32 грн (1602,04середньоденний заробіток х 58 робочих днів).
Апеляційний суд не може повністю погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як зазначено у постанові Верховного Суду у справі № 712/3841/17 від 21 серпня 2019 року, якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України).
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 розділу ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
На необхідність врахування цих обставин вказував і Верховний Суд, зокрема у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 641/5616/20.
Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку (ст. 235 КЗпП України) без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.
Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)
Так, у матеріалах справи міститься довідка про середню заробітну плату ОСОБА_1 , у повні робочі місяці - жовтень і листопад 2021 року, які передували відстороненню, згідно якої у жовтні 2021 року їй була нарахована заробітна плата у розмірі 24 717,21 грн., у листопада 2021 року - 18 537,90 грн. (а.с. 18).
У позовній заяві ОСОБА_1 наводила розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з її середньоденного заробітку у розмірі 1 602,04 грн.
Розмір середньоденного заробітку позивачки (1 602,04 грн.) відповідач по справі не заперечував, такий визначений районним судом в основу розрахунку.
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач) самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції навів наступний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті позивачу: з 09 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року становить 92 918,32 гривень, з розрахунку: 1 602,04 грн помножити на 58 календарних днів, які позивач повинна була б відпрацювати, якби не була відсторонена від роботи.
Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 працювала за змінним графіком роботи 2 х 2 (2 робочі зміни/2 дні вихідні), що підтверджується службовою запискою від 07 липня 2023 року № 21-10-70 відповідно до якої зазначено, що форма організації праці - диспетчера ВПР СПтаОУ ОСОБА_1 позмінна. (а.с. 185 т.1) 
Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що кількість робочих днів у період з 09 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року з позмінним графіком роботи 2х2 (2 робочі зміни/2 дні вихідні) становить 40 днів.
Разом з тим, як вбачається з матеріалі справи представником відповідача була надана довідка про середню заробітну плату, в якій було наведено контр розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 09 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року з позмінним графіком роботи 2х2 (2 робочі зміни/2 дні вихідні), що становить 64 081,60 грн.
За таких обставин проведений судом розрахунок середнього заробітку не відповідає положенням Порядку № 100.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскільки ОСОБА_1 була відсторонена від роботи з 09 грудня 2021 року і була допущена до роботи з 01 березня 2022 року, обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу має здійснюватися за цей період виходячи з кількості саме робочих днів з позмінним графіком роботи 2х2, а не календарних, як рахував суд першої інстанції, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача становить 64 081,60 грн. (1 602,04 грн. х 40 робочих днів).
Враховуючи викладене, рішення суду в цій частині слід змінити, зменшивши суму стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період відсторонення від роботи з 92 918,32 грн. до 64 081,60 грн.
Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
Оскільки позивач сплатив судовий збір у загальному розмірі 3 632 грн, а за результатами апеляційного перегляду справи позовні вимоги є обґрунтованими на 69%, то на користь позивача з відповідачів підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 506,80 грн (3 632*69%).
Разом з тим, оскільки апеляційну скаргу задоволено на 31% й апелянт сплатив за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 724 грн, то з позивача на користь відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 844,44 грн (2 724 * 31%).
Враховуючи взаємозалік судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 662,36 грн (2 506,80 - 844,44).
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», подану представником Сінькевичем Владиславом Анатолійовичем, задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2026 року змінити в частині стягнення середньої заробітної плати за період незаконного відсторонення від роботи зменшивши визначений судом розмір стягненої середньої заробітної плати із «92 918 гривень 32 коп.» до «64 081 грн 60 коп» та розмір судових витрат зменшити із «3 632 гривень» до «1 662,36 грн» .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 15 червня 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв