ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2026 м. Дніпро Справа № 904/2743/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б.,
суддів: Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., 
секретар судового засідання Абадей М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 у справі № 904/2743/24 (суддя Рудь І.А.), повний текст рішення складено 06.12.2024
за позовом керівника Слобожанської окружної прокуратури, смт Слобожанське, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл. в інтересах держави в особі позивача Державного агентства водних ресурсів України, м. Київ
до відповідача-1 Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області, м. Дніпро
відповідача-2 Царичанського міжрайонного управління водного господарства, смт Царичанка, Царичанський р-н, Дніпропетровська обл.
відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги», м. Дніпро
про визнання недійсними додаткових угод № 1, 2, 4, 5, 6 до договору про постачання електричної енергії та стягнення надмірно сплачених грошових коштів у сумі 636945,20 грн, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

21.06.2024 керівник Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача Державного агентства водних ресурсів України звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом через систему «Електронний суд», в якому просить:
- визнати недійсними додаткові угоди № 1 від 22.06.2021, № 2 від 25.06.2021, укладені між Царичанським міжрайонним управлінням водного господарства та ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги»;
- визнати недійсними додаткові угоди № 4 від 10.09.2021, № 5 від 10.09.2021, № 6 від 10.09.2021, укладені між Регіональним офісом водних ресурсів у Дніпропетровській області та ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги»;
- стягнути з ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» на користь Державного агентства водних ресурсів України надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 636 945,20 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додаткові угоди № 1, 2, 4, 5, 6 укладені всупереч Закону України «Про публічні закупівлі», Закону України «Про ринок електричної енергії» та підлягають визнанню судом недійсними, що є підставою для стягнення надміру сплачених грошових коштів.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 позов задоволено повністю.
Визнано недійсними додаткові угоди № 1 від 22.06.2021, № 2 від 25.06.2021, укладені між Царичанським міжрайонним управлінням водного господарства та ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги».
Визнано недійсними додаткові угоди № 4 від 10.09.2021, № 5 від 10.09.2021, № 6 від 10.09.2021, укладені між Регіональним офісом водних ресурсів у Дніпропетровській області та ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги».
Стягнуто з ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» на користь Державного агентства водних ресурсів України надмірно сплачені грошові кошти у сумі 636 945,20 грн.
Стягнуто з Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у сумі 3 633,60 грн
Стягнуто з Царичанського міжрайонного управління водного господарства на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у сумі 2 422,40 грн.
Стягнуто з ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у сумі 13 699,34 грн.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач-3 - ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського.
Скаржник вважає рішення незаконним і необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував наслідки недійсності правочину, поклавши їх лише на постачальника. 
З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 щодо обов`язковості двосторонньої реституції, апелянт зазначає, що за змістом ст. 216 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) у разі недійсності правочину має застосовуватися двостороння реституція, тобто взаємне повернення сторонами всього одержаного, тоді як споживач отримав і використав електроенергію, а суд не визначив наслідків для нього.
Окремо скаржник вказує, що сторони укладали додаткові угоди добросовісно, керуючись роз`ясненням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14.08.2019 № 3304-04/33869-06 щодо застосування п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а тому мали легітимні очікування правомірності своїх дій.
Скаржник наголошує, що у 2021 році на ринку електроенергії відбулося істотне та непередбачуване зростання цін: середньозважена ціна на ринку «на добу наперед» зросла з 1 462,52 грн/МВт·год у січні до 3 160,17 грн/МВт·год у грудні, тобто на 116,1 %, що об`єктивно зумовило необхідність зміни ціни за договором. На думку апелянта, суд не врахував специфіку ринку електроенергії, неможливість закласти такі ризики у тендерну ціну та несправедливість покладення всіх ризиків підприємницької діяльності лише на постачальника. 
Крім того, зазначено, що зміни до договору вносилися за взаємною згодою сторін відповідно до умов договору, споживач мав право розірвати його без негативних наслідків, а тому не може перекладати наслідки погоджених змін лише на іншу сторону. 
Апелянт також вважає спірним висновок суду про застосування граничного 10-відсоткового ліміту загального підвищення ціни, посилаючись на відсутність єдності судової практики, зокрема окрему думку п`яти суддів Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/2321/22, де висловлено позицію про можливість неодноразового підвищення ціни до 10 % за кожен раз за умови незбільшення загальної суми договору. На цій підставі скаржник вказує на порушення принципу юридичної визначеності та передбачуваності закону. 
У зв`язку з наведеним ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 у справі № 904/2743/24 повністю, ухвалити нове рішення про відмову в позові та покласти судові витрати на Дніпропетровську обласну прокуратуру.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Слобожанська окружна прокуратура Дніпропетровської області своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом установлено, що прокурор при зверненні з позовом дотримався вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо представництва інтересів держави в суді. У позовній заяві прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для такого представництва, пославшись на бездіяльність уповноваженого органу – Державного агентства водних ресурсів України, яке, незважаючи на виявлені порушення, не вжило заходів для оскарження додаткових угод до договору № 52100000528688/2021/3 від 21.05.2021 та не забезпечило повернення надмірно сплачених бюджетних коштів. З огляду на невжиття компетентним органом належних заходів захисту інтересів держави прокурор правомірно реалізував свої представницькі повноваження шляхом звернення до суду.
Судом першої інстанції встановлено, що за результатами процедури публічної закупівлі з ідентифікатором UA-2021-03-16-002513-b, інформація про яку розміщена на веб-порталі Prozorro, Царичанське міжрайонне управління водного господарства, правонаступником якого є Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області, уклало з ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» договір про постачання (закупівлю) електричної енергії № 52100000528688/2021/3 від 21.05.2021. 
Загальна вартість договору становила 3 752 528,88 грн, у тому числі без ПДВ – 3 127 107,40 грн, ПДВ – 625 421,48 грн. Предметом договору була поставка електричної енергії (код ДК 021:2015:09310000-5) для забезпечення потреб електроустановок споживача. Очікуваний обсяг постачання на період до 31.12.2021 становив 1 996 026 кВт/год. 
Відповідно до додатку № 1 до договору первісна ціна за одиницю товару становила 1,566666667 грн без ПДВ, або 1,88 грн з ПДВ за 1 кВт/год. 
Договором передбачалося, що істотні умови, у тому числі ціна, можуть змінюватися лише у випадках, визначених ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», шляхом укладення додаткових угод.
Надалі сторони уклали низку додаткових угод, якими поетапно збільшували ціну електроенергії та одночасно зменшували погоджений обсяг постачання.
Додатковою угодою № 1 від 22.06.2021 ціну підвищено з 1,566666667 грн до 1,72177 грн без ПДВ за 1 кВт/год. Підставою вказувалося коливання ціни на ринку «на добу наперед» за даними ДП «Оператор ринку», оформлене листом постачальника № 36067/ТСКР від 18.06.2021. 
Суд встановив, що фактичне збільшення закупівельної складової ціни товару склало 12,19 %, тобто понад дозволений законом 10-відсотковий ліміт. 
Додатковою угодою № 2 від 25.06.2021 ціну збільшено до 1,89223 грн без ПДВ за 1 кВт/год на підставі листа № 36071/ТСКР від 23.06.2021, при цьому збільшення закупівельної складової становило 11,93 %.
10.09.2021 сторони одночасно уклали три нові додаткові угоди. 
Додатковою угодою № 4 від 10.09.2021 змінено погоджені обсяги постачання та встановлено диференційовані ціни за окремі періоди, зокрема на період з 01.08.2021 по 31.12.2021 – 2,49547 грн з ПДВ за 1 кВт/год. Підставою був лист постачальника № 46240/ТСКР від 12.08.2021.
Суд установив, що закупівельна складова ціни була підвищена на 11,72 %.
Додатковою угодою № 5 від 10.09.2021 встановлено ціну 2,74253 грн з ПДВ за 1 кВтгод на період з 09.08.2021 по 31.12.2021 на підставі листа №46246/ТСКР від 12.08.2021, при цьому закупівельна складова збільшилася на 11,53 %. 
Додатковою угодою № 6 від 10.09.2021 ціну на період з 11.08.2021 по 31.12.2021 визначено у розмірі 3,01404 грн з ПДВ за 1 кВт/год на підставі листа №45816/8МР від 13.08.2021, а закупівельна складова ціни зросла на 11,36 %.
Судом установлено, що регульована складова тарифу – послуга з передачі електроенергії, визначена постановою НКРЕКП від 09.12.2020 № 2353 у розмірі 0,29393 грн за 1 кВт/год без ПДВ, протягом спірного періоду не змінювалася. 
Отже, коливання могло стосуватися лише товарної складової електроенергії, а не послуг передачі чи розподілу. При цьому кожне з наведених підвищень перевищувало встановлене п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» допустиме 10-відсоткове збільшення ціни товару.
Порівняно з первісною закупівельною ціною, встановленою договором, збільшення після укладення додаткових угод склало: за угодою № 1 – 12,19 %, за угодою № 2 – 24,12 %, за угодою № 4 – 35,82 %, за угодою № 5 – 47,35 %, за угодою № 6 – 58,71 %. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що шляхом послідовного укладення кількох додаткових угод відбулося каскадне підвищення ціни електроенергії, яке нівелювало результати відкритих торгів та суперечило принципам максимальної економії та ефективності використання бюджетних коштів.
Також суд установив факт належного виконання сторонами договору в частині постачання та оплати.
Згідно з актами приймання-передачі: № 250000353405-1 від 07.06.2021, № 252300322011-1 від 30.06.2021, № 250000406848-1 від 12.08.2021, № 250000434388-1 від 20.09.2021 постачальником було передано споживачу 1 657 224 кВт/год електричної енергії на загальну суму 3 752 526,32 грн. Оплата здійснена споживачем у повному обсязі за платіжними дорученнями: № 173 від 09.06.2021, № 250 від 09.06.2021, № 291 від 06.07.2021, № 197 від 06.07.2021, № 571 від 12.08.2021, № 451 від 12.08.2021, № 739 від 29.09.2021, № 559 від 20.09.2021.
Разом з тим суд встановив, що за первісною ціною договору вартість фактично поставленого обсягу електроенергії мала становити 3 115 581,12 грн, тоді як фактично сплачено 3 752 526,32 грн. Різниця, тобто надмірно сплачені кошти, становить 636 945,20 грн.
На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні додаткові угоди № 1 від 22.06.2021, № 2 від 25.06.2021, № 4, № 5, № 6 від 10.09.2021 укладені з порушенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки призвели до необґрунтованого підвищення ціни за одиницю товару понад встановлені межі, а тому є підстави для визнання їх недійсними та стягнення з постачальника безпідставно отриманих коштів у сумі 636 945,20 грн. 
Вищевказані обставини стали підставою виникнення спору.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду, правильно виходив із того, що договір про закупівлю укладається за правилами Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням спеціальних вимог Закону України «Про публічні закупівлі», а ціна товару є його істотною умовою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 652 ЦК України разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Частиною 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (далі - Закон № 922-VIII) визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
У спірних правовідносинах договір про закупівлю № 52100000528688/2021/3 від 21.05.2021 та додаткові угоди до нього були укладені у період дії двох редакцій ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (Закон № 922-VIII), у зв`язку з чим правомірність кожного правочину підлягає оцінці відповідно до редакції закону, чинної на момент його укладення. Так, у період дії редакції Закону від 19.09.2019 № 114-ІХ, яка діяла до набрання чинності змінами, внесеними Законом від 03.06.2021 № 1530-ІХ, були укладені договір про закупівлю № 52100000528688/2021/3 від 21.05.2021, додаткова угода № 1 від 22.06.2021 та додаткова угода № 2 від 25.06.2021, а відтак їх правова оцінка здійснюється з урахуванням положень п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону № 114-ІХ, який передбачав можливість збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку, за умови, що така зміна не призводить до збільшення загальної суми договору. Для більшості товарів таке підвищення допускалося не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору.
Після набрання чинності змінами, внесеними Законом № 1530-ІХ, сторонами були укладені додаткові угоди № 4, № 5 та № 6 від 10.09.2021, тому питання їх відповідності вимогам закону підлягає вирішенню з урахуванням редакції п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, чинної після внесення зазначених змін, якими було уточнено формулювання цієї норми: замість слів «збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку» закріплено правило щодо зміни ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку. 
Тобто законодавець змінив акцент із виключно зростання ціни на ширше поняття коливання, яке охоплює як підвищення, так і зниження ринкової ціни.
Відповідно до статей 628, 629, 632 ЦК України та ст. 189 ГК України погоджена сторонами ціна є обов`язковою, а її зміна допускається виключно у випадках і порядку, прямо передбачених законом або договором. Отже, після завершення процедури закупівлі та укладення договору сторони не вправі довільно переглядати ціну, оскільки це нівелює результати торгів та суперечить принципам конкурентності, прозорості й ефективного використання бюджетних коштів.
При вирішенні спору у даній справі, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, згідно з яким істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що дозволене законом підвищення є граничним сукупним лімітом від первісної ціни, а не окремим лімітом для кожної наступної додаткової угоди. Інше тлумачення створювало б можливість штучного «каскадного» підвищення ціни після перемоги в тендері, що суперечить самій меті Закону. 
Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, відступивши від протилежних підходів, викладених раніше:
«У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку ст. 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23, від 06.02.2025 у справі № 910/5182/24, від 18.02.2025 у справі № 925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару – не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
Отже, згідно з положеннями п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:
-збільшення ціни за одиницю товару до 10 %;
-збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
-така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
-така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
-обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії».
Матеріалами справи підтверджено, що додатковими угодами №№ 1, 2, 4, 5, 6 до договору про постачання електричної енергії, сторони неодноразово збільшували вартість електричної енергії, внаслідок чого сукупне зростання закупівельної ціни товару склало 58,71 % порівняно з первісною ціною договору. При цьому належних і допустимих доказів того, що наявне саме таке об`єктивне та пропорційне коливання ринкової ціни електричної енергії, відповідачем не надано. 
Подані листи постачальника з посиланням на окремі показники ринку «на добу наперед» не підтверджують ні істотної зміни обставин у розумінні ст. 652 ЦК України, ні збитковості виконання договору, ні законності кожного перегляду ціни. Вони також не спростовують того факту, що змінювалася не лише ринкова складова, а фактично загальна ціна договору всупереч установленим законом обмеженням.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що внесення змін до істотних умов договору є не правилом, а винятком, який допускається лише за наявності непередбачуваних обставин та сукупності умов, визначених ст. 652 ЦК України. Проте у цій справі таких умов не встановлено.
Відповідач як професійний учасник ринку електроенергії брав участь у відкритих торгах добровільно, самостійно формував тендерну пропозицію та приймав на себе ризики виконання договору за запропонованою ціною. Тому подальше посилання на зміну ринкової кон`юнктури не може виправдовувати істотне підвищення ціни після укладення договору.
З огляду на невідповідність спірних додаткових угод вимогам ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», суд обґрунтовано визнав їх недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України як такі, що суперечать закону та інтересам держави. Такий спосіб захисту відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21.
Також правомірним є висновок суду щодо стягнення з відповідача-3 надмірно сплачених коштів у сумі 636 945,20 грн, адже після визнання недійсними додаткових угод відпала правова підстава, на якій відповідач отримав спірні кошти, тому до спірних правовідносин правильно застосовано статті 216 та 1212 ЦК України. Суд вірно виходив із того, що спожита електрична енергія була оплачена за базовою договірною ціною, а предметом стягнення є лише різниця, сплачена понад належне внаслідок незаконного підвищення ціни.
Доводи апеляційної скарги про те, що кожне окреме підвищення не перевищувало 10 %, є безпідставними, оскільки суперечать змісту п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII та наведеному висновку Великої Палати Верховного Суду.
Посилання апелянта на свободу договору також відхиляються, оскільки у сфері публічних закупівель вона обмежена імперативними нормами спеціального закону, спрямованими на захист публічного інтересу. 
Аргументи про достатність довідок щодо коливання цін на РДН не спростовують відсутності належного підтвердження саме пропорційності зміни ціни товару та наявності виключних підстав для перегляду істотних умов договору.
Не заслуговують на увагу і доводи про необхідність застосування двосторонньої реституції. У даному випадку електрична енергія фактично поставлена та спожита, а її вартість у межах первісного договору оплачена належним чином. Тому поверненню підлягають не поставлений товар чи вся сума платежів, а лише безпідставно отримана переплата, що повністю відповідає статтям 216, 1212 ЦК України та усталеній судовій практиці.
Таким чином, суд першої інстанції всебічно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального закону. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого господарського суду й не дають підстав для скасування чи зміни законного та обґрунтованого рішення.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 у справі № 904/2743/24 – залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.05.2026.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов