КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/4968/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа № 757/22674/25-ц

04 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 -адвоката Войнова Євгена Анатолійовича та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

У  травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням зменшених позовних вимог, просив суд:
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» зарахувати відповідну суму в розмірі 5 244 грн 00 коп. на його рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк»;
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь безпідставно списані кошти у розмірі 63 723,73 грн, пеню в розмірі 323 079,31 грн, 3 % річних у розмірі 4 514,78 грн, інфляційні втрати в розмірі 13 916,23 грн;
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 19 000 грн;
- стягнути на користь держави з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 травня 2019 року між сторонами у справі виникли кредитні правовідносини шляхом заповнення ОСОБА_3 анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг, відповідно до якого останньому було встановлено кредитний ліміт на платіжну картку в розмірі 200 000 грн.
Посилаючись на наявність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, банк у лютому 2023 року звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року у справі № 757/9008/23-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено з підстав їх недоведеності.
Вищезазначене рішення суду першої інстанції набрало законної сили, у касаційному порядку не переглядалося.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в справі №757/9008/23-ц, апеляційний суд зазначив, що: «Суд першої інстанції правильно оцінивши зміст виписок по рахунку позичальника, з яких слідує, що відповідач активно користувався кредитними коштами, всього витративши коштів за отриманими картками на загальну суму 2 975 534,97 грн, однак ним внесено на погашення заборгованості 3 039 258,70 грн, тобто відсутнє мінусове сальдо за тілом кредиту, що виключає підстави його стягнення судом згідно наданого банком розрахунку заборгованості, який не відповідає фактичним умовам договірного зобов`язання між сторонами.»
Отже, різниця між прямими надходженнями та прямими витратами з 2018 року по 2022 рік становить 63 723,73 грн (3 039 258,70 грн - 2 975 534,97 грн), і саме цю суму позивач просить стягнути з банку на свою користь.
Крім того, 01.01.2023 Банком було здійснено безпідставне списання з рахунку позивача коштів на оплату процентів в розмірі 6 773,50 грн.
У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про зарахування суми на рахунок та повернення грошових коштів, в якій просив: зарахувати відповідну суму в розмірі 262 419 грн 36 коп. на його рахунок НОМЕР_2 , відкритий в цьому ж банку з метою виведення балансу по рахунку в 0; перерахувати йому грошові кошти в загальному розмірі 74 896 грн 98 коп., з яких 63 723 грн 73 коп. - заборгованість; 3 608 грн 68 коп. - 3% річних; 7 564 грн 57 коп. - інфляційні втрати, на відповідний банківський рахунок, відкритий в АТ «ПУМБ».
Листом від 23 грудня 2024 року № 20.1.0.0.0/7- 241125/58729 Банк залишив заяву ОСОБА_3 без задоволення та кошти не повернув.
Разом із тим, у період розгляду цієї справи, а саме 23 червня 2025 року Банком було зараховано на рахунок Позивача суму коштів в розмірі 257 175,36 грн (двома платежами в розмірі 218 498,27 грн та 38 677,09 грн). Тобто банк частково виконав вимоги Позивача, але все ж таки не вивів баланс по рахунку в 0, і залишив на рахунку мінусове сальдо -5 244 грн 00 коп. У зв`язку з чим було подано заяву про зменшення позовних вимог в частині зарахування відповідної суми на рахунок з 262 419,36 грн до 5 244 грн. Інші вимоги залишилися незмінними.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму безпідставно списаних коштів у розмірі 5244 грн, 3 % річних у розмірі 885,14 грн та інфляційні втрати в розмірі 5817,97 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що списання коштів з карткового рахунку позивача було здійснено АТ КБ «Приватбанк» без достатніх на те правових підстав, а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача залишок списаних грошових коштів у розмірі 5244 грн.
Що стосується стягнення 3% річних та матеріальних втрат у зв`язку з інфляційними процесами, то суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню з розрахунку за період із 24.11.2024 (дата звернення до відповідача) по 12.05.2025 (дата подачі позову).
Крім того, оскільки між сторонами укладено договір банківського рахунку, то суд вважав, що покладення на банк відповідальності відповідно до ч. 5 ст. Закону України «Про захист прав споживачів» є незаконним, а тому дійшов висновку, що в цій частині позовна заява задоволенню не підлягає.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 26 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Войнов Є.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_3 було здійснено Банком без достатніх правових підстав, але в порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог і вирішив стягнути, а не зарахувати на рахунок кошти (про що просив Позивач), з АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 5 244 грн. 
Щодо позовних вимог про стягнення різниці між коштами якими ОСОБА_3 поповнював картковий рахунок (прямі надходження) та коштами які були ним витрачені (прямі витрати) у розмірі 63 723,73 грн, суд першої інстанції взагалі не вирішив. Суду першої інстанції необхідно було визнати обставини з посиланням на ч. 4 ст. 82 ЦПК України та на преюдиційні рішення у справі № 757/9008/23-ц і докази, які містяться в матеріалах справи. 
Суд першої інстанції вирішуючи задовольнити позов в частині стягнення 3% річних і інфляційних втрат з розрахунку за період з 01.01.2023 по 12.05.2025 навів абсолютно неправильні розрахунки в частині стягнення 3% річних і інфляційних втрат починаючи вже з 24.11.2024. 
Суд першої інстанції неправильно врахував висновки Верховного Суду викладених у постановах КЦС ВС від 11.07.2018 у справі № 470/493/17, ВП ВС від 25.01.2022 у справі № 761/16124/15-ц і помилково прийшов до висновку про безпідставність позову в частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суду необхідно було врахувати релевантні висновки Верховного Суду, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, про що зазначено навіть і в постанові КЦС ВС від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 27 листопада 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Так, стягуючи з відповідача грошові кошти у розмірі 5 244,00 грн, суд першої інстанції не з`ясував їх правову природу, оскільки відповідно до виписки по рахунку від 27.06.2025 № 39LGUAG89ONFS5NJ грошові кошти у розмірі 5 244,00 грн є заборгованістю позивача перед відповідачем після перерахунку заборгованості, вказані кошти не списувались на погашення заборгованості та не являються особистими коштами позивача. 
Звертає увагу, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що «У відзиві на позовну заяву представник АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що з позовними вимогами погоджується лише в частині залишку для зарахування у сумі 5244 грн». Відповідач у судових засіданнях та у відзиві на позовну взагалі не визнавав позовні вимоги. Щодо суми грошових коштів у розмірі 5244 грн вказував, що дана сума є заборгованістю позивача перед відповідачем, а не сумою, яка підлягає поверненню відповідачем позивачу. 
Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині 3 % річних у розмірі 885,14 грн, інфляційних витрат в розмірі 5817,97 грн, суд першої інстанції не навів розрахунок з якої суми вирахувано 3%, чому за період 01.01.2023 по 12.05.2025, як і не зрозуміло з яких підстав стягнуто з відповідача інфляційні витрати виходячи з суми 63723,73 грн, а не з суми 5244 грн, яку стягнуто з відповідача.
29 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду від представника АТ КБ «ПриватБанк» Рури Н.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, оскільки вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
У судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 в особі представника Войнова Є.А., який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував. 
Представник АТ КБ «ПриватБанк» Рура Н.В. в суддоввому засіданні підтримала доводи своєї апеляційної скарги, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечувала. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 17 травня 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Посилаючись на несвоєчасну сплату боржником щомісячних платежів за користування кредитними коштами та виникнення у зв`язку з цим заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» у лютому 2023 року звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість, яка станом на 07 грудня 2022 року становить 257 175,36 грн, із яких: 218 498,27 грн - тіло кредиту; 8 084,50 грн - нараховані відсотки; 30 592,59 грн - прострочені відсотки.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року у справі № 757/9008/23-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року, в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що надані банком витяги із Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів банку, які містять загальні умови кредитування щодо обслуговування кредитних карт, не підписані відповідачем і не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 17 травня 2019 року шляхом підписання анкети-заяви, в якій процентна ставка не визначена, а відтак підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків немає.
Що стосується стягнення тіла кредиту, то суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки із наданих сторонами виписок по картковому рахунку вбачається, що ОСОБА_3 було отримано кредитні кошти, зокрема, шляхом видачі готівки, оплати товарів і послуг, переказу коштів за період з жовтня 2018 року по грудень 2022 року на загальну суму 2 975 534,97 грн, тоді як прямих надходжень на рахунок за вказаний період здійснено на загальну суму 3 039 258,70 грн. При цьому банком здійснювалося списання комісії на суму 60 007,69 грн, процентів за користування коштами на суму 253 227,05 грн, а також плату за несвоєчасне погашення кредитного ліміту на суму 6 134,85 грн.
Отже, відповідач активно користувався кредитними коштами, всього витративши коштів за отриманими картками на загальну суму 2 975 534,97 грн, при цьому ним внесено на погашення заборгованості 3 039 258,70 грн, тобто відсутнє мінусове сальдо за тілом кредиту.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, згідно наданого позивачем розрахунку різниця між прямими надходженнями та прямими витратами з 2018 року по 2022 рік становить 63 723,73 грн (3 039 258,70 грн - 2 975 534,97 грн).
Крім того, 01.01.2023 Банком було здійснено безпідставне списання з рахунку позивача коштів на оплату процентів в розмірі 6 773,50 грн.
У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про зарахування суми на рахунок та повернення грошових коштів, в якій просив: зарахувати відповідну суму в розмірі 262 419 грн 36 коп. на його рахунок НОМЕР_2 , відкритий в цьому ж банку з метою виведення балансу по рахунку в 0; перерахувати йому грошові кошти в загальному розмірі 74 896 грн 98 коп., з яких 63 723 грн 73 коп. - заборгованість; 3 608 грн 68 коп. - 3% річних; 7 564 грн 57 коп. - інфляційні втрати, на відповідний банківський рахунок, відкритий в АТ «ПУМБ».
Листом від 23 грудня 2024 року № 20.1.0.0.0/7- 241125/58729 Банк залишив заяву ОСОБА_3 без задоволення та кошти не повернув.
Разом із тим, під час розгляду цієї справи, а саме 23 червня 2025 року Банком було зараховано на рахунок Позивача суму коштів в розмірі 257 175,36 грн (двома платежами в розмірі 218 498,27 грн та 38 677,09 грн). Тобто банк частково виконав вимоги Позивача, але не вивів баланс по рахунку в 0, і залишив на рахунку мінусове сальдо - 5 244 грн 00 коп. 
Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно з частиною третьою статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно до частин першої та другої статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Згідно зі статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Так, під час судового розгляду встановлено, що договірне списання, яке міститься в Анкеті-заяві від 17 травня 2019 року, здійснювалися Відповідачем незаконно. Умови надання банківських послуг ОСОБА_3 не підписувались, що встановили суди у справі № 757/9008/23-ц з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. 
Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що банком порушено вимоги ч.ч 1, 2 ст. 1071., ст. 1073 ЦК України, оскільки відсутній визначений сторонами розмір комісій, процентів та інших платежів, які банк безпідставно списував з рахунку ОСОБА_3 , негайно після виявлення порушення грошові кошти на рахунок останнього не зарахував (не списав заборгованість) у розмірі 5 244 грн, і після отримання заяви позивача про зарахування суми на рахунок та повернення грошових коштів, кошти в розмірі 63 723,73 грн не перерахував на вказаний рахунок позивача. 
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що залишок неповернутих коштів в розмірі 5 244 грн підлягає зарахуванню на рахунок позивача, а кошти в розмірі 63 723,73 грн - стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо стягнення з відповідача 3 % річних та матеріальних втрат у зв`язку з інфляційними процесами
Порушенням зобов`язання на підставі статті 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( стаття 612 ЦК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі частини другої статті 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, враховуючи вищевикладене, з урахуванням наданого позивачем розрахунок, колегія суддів доходить висновку, що з відповідача на користь позивача у межах заявлених позовних вимог, за період з 01 січня 2023 року по 12 травня 2025 року підлягає стягненню 3% річних у розмірі 4 514,78 грн та 13 916,23 грн інфляційних втрат.
Щодо стягнення з відповідача пені, на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі».
Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою від 20 листопада 2024 року про повернення грошових коштів, яку Банк отримав 23 листопада 2024 року, що підтверджується накладною, фіскальним чеком, описом вкладення, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0113500062788 та роздруківкою з сайту АТ «Укрпошта» про відстеження цього поштового відправлення.
Грошові кошти ОСОБА_3 просив перерахувати на його банківський рахунок в АТ «ПУМБ». Листом від 23 грудня 2024 року № 20.1.0.0.0/7- 241125/58729 Банк залишив заяву ОСОБА_3 без задоволення, кошти банк безпосередньо на картковий рахунок не зарахував, вищезазначені грошові кошти Банк не повернув.
Отже, враховуючи те, що банк порушив зобов`язання та не повернув ОСОБА_3 його грошові кошти, наявні підстави для стягнення пені з банку на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», розмір якої станом на день подання позову складає 323 079,31 грн, проте суд вважає за необхідне зменшити її розмір, оскільки вона неспівмірна з завданим розміром збитків та визначити її в розмірі 63 723,73 грн.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність позову в частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу
Чинне цивільно-процесуальне законодавство України визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Так, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат як: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
При цьому, у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, до яких, зокрема, відносяться витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини другої статті 141 ЦПК України).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 квітня 2025 року укладений між АБ «Войнов ПРО» та ОСОБА_3 .
Сторони погодили, що розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надання в межах цього договору правничої (правової) допомоги становить 20 000,00 грн.
Також між сторонами було погоджено прайс адвокатського бюро «Войнов ПРО».
12 травня 2025 року між сторонами було підписано акт № 1 приймання- передачі наданих послуг правової (правничої) допомоги відповідно до якого адвокатом було надано наступні послуги: аналіз законодавства у подібних справах, вивчення судової практики у подібних справах та складання позовної заяви про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 коштів. 
Загальний розмір витрат становить 19 000,00 грн. 
Положення статті 137 ЦПК України вказують на те, що питання співмірності залежить від конкретних характеристик справи, затраченого часу на участь в ній, обсягом виконаною роботи правового напряму. При цьому конкретні значення про неспівмірність суд визначає лише на підставі клопотання іншої сторони.
25 червня 2025 року від представника відповідача до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву в якій представник зазначав, що розмір заявлених представником позивача витрат на правничу допомогу є завищеним. Окрім того, витрати у розмірі 19 000,00 грн. документально не підтверджені. 
Дослідивши доводи представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки сам по собі факт відсутності доказів фактичної оплати послуг адвоката не свідчить про відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки процесуальний закон пов`язує можливість їх розподілу не лише з фактично понесеними витратами, а й з витратами, які сторона має сплатити відповідно до умов укладеного договору. 
При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про неспівмірність заявлених витрат із складністю справи, обсягом виконаної представником роботи, часом, витраченим на надання правничої допомоги, або про їх явну надмірність. Так, зокрема, стороною відповідача не було надано власного розрахунку витрат, які на думку заявника були б співмірними в даному випадку. 
Аналізуючи надані стороною позивача докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципу співмірності та з урахуванням часу витраченого адвокатом, складністю справи та запереченнями сторони відповідача колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн.
Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 4 486,77 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 730,15 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, колегія доходить висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 -адвоката Войнова Є.А. -задоволенню частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 141, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Войнова Євгена Анатолійовича задовольнити частково.
РішенняПечерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних грошових коштів задовольнити частково.
Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» зарахувати відповідну суму в розмірі 5 244 грн 00 коп. на рахунок  ОСОБА_1 НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списаних коштів у розмірі 63 723,73 грн, пеню в розмірі 63 723,73 грн, 3 % річних у розмірі 4 514,78 грн та інфляційні втрати в розмірі 13 916,23 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 19 000,00 грн. 
Стягнути на користь держави з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4 486,77 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 730,15 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 червня 2026 року

Головуючий: Судді: