ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

13 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/15100/25
Головуючий у першій інстанції – Косенко О. Д.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/971/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2026 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (даліАТ «ПУМБ») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 35 769,59 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 серпня 2018 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2001114729001, за умовами якого відповідачка отримала кредит в сумі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який надалі було збільшено до 27 200 грн. Зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позичальниця належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 03 червня 2025 року виникла заборгованість у розмірі 35 769,59 грн, з яких: 19 511,81 грн – заборгованість за кредитом та 16 257,78 грн – заборгованість за процентами, яку ОСОБА_1 добровільно не погашено.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2026 року позов АТ «ПУБМ» задоволено повністю. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість по кредитному договору № 2001114729001 у сумі 35 769,59 грн, витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , пославшись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Скаржниця не погоджується з тим, що у позивача виникло право на звернення з позовом про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором.
Указує, що всупереч положенням ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, доказів того, що первісним кредитором або позивачем завчасно направлено ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачкою таку вимогу було одержано, матеріали справи не містять. Отже у позичальниці не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором. 
Зазначає, що матеріали справи не містять також належних доказів отримання відповідачкою досудової вимоги, яка міститься в матеріалах справи. Крім того, з наявного списку згрупованих відправлень неможливо встановити, яка кореспонденція надсилалось ОСОБА_1 та чи надсилалось взагалі, оскільки підпис та штемпель працівника пошти на них відсутній.
Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи позовні вимоги АТ «ПУМБ», суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів обставини укладення кредитного договору, перерахування коштів позичальниці, проте ОСОБА_1 належним чином не виконала взяті зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 35 769,59 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, зважаючи на таке.
У справі встановлено, що 29 серпня 2018 року ОСОБА_1 підписала заяву № 2001114729001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з проханням відкрити на її ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях та надати кредитну карту. Номер кредитної картки миттєвого випуску № НОМЕР_2 із встановленим кредитним лімітом у сумі 10 000 грн. Розрахунковий день 30 число місяця. Строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу за інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюється відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки. Підписанням заяви позичальниця підтвердила, що нею отримано у непошкодженому стані платіжну картку і ПІН, а також, що з правилами користування платіжною карткою вона ознайомлена та зобов`язується їх дотримуватися (а.с. 10 зворот).
У тексті наведеної заяви зазначено, що її підписанням ОСОБА_1 надає, крім викладених в ДКБО, наступні підтвердження та запевнення, що:
- ця заява має новаційний характер і в результаті приєднання до ДКБО дія договорів на відкриття та обслуговування карткових рахунків, договорів карткового рахунку, що раніше були укладені між ним та банком припиняються на підставі ст. 604 ЦК України;
- ознайомлена з ДКБО, тарифами банку та цілком згодна, усі умови ДКБО їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення;
- отримала від банку повідомлення про володільця персональних даних, склад та зміст зібраних персональних даних, права суб`єкта персональних даних та іншу інформацію згідноЗУ «Про захист персональних даних»;
- їй відомо, що укладання договору страхування зі страховиком не є обов`язковою умовою отримання кредиту в банку, таку послугу було обрано нею за власною ініціативою з числа послуг, що пропонуються банком, і відносини за договором страхування, після його укладення, виникають виключно між страхувальником та страховиком.
У паспорті споживчого кредиту зазначено наступні умови кредитування: тип кредиту – кредитна лінія; сума кредиту10 000 грн; строк кредитування – 12 місяців, зі спливом вказаного строку продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін; мета отримання кредиту – загальні споживчі цілі, в тому числі для оплати за договором страхування; спосіб та строк надання кредитушляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії в межах встановленого кредитного ліміту на картковому рахунку з дня прийняття рішення банком; процентна ставка – 47,88% річних; тип процентної ставки – фіксована; реальна річна процентна ставка 57,54%; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 12 493,96 грн (а.с. 11).
До позову АТ «ПУМБ» додано публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 13-18), яка підпису відповідачки не містить.
Згідно з довідкою АТ «ПУМБ» позивачем періодично проводилося збільшення кредитного ліміту, а саме: 15 січня 2019 року кредитний ліміт збільшено до 13 800 грн; 21 травня 2019 року кредитний ліміт збільшено до 17 600 грн; 24 вересня 2019 року – до 22 400 грн; 28 січня 2020 року – до 27 200 грн; 27 лютого 2022 року – до 27 200 грн (а.с. 21 зворот).
Випискою за рахунком № НОМЕР_3 за період з 29 серпня 2018 року по 03 червня 2025 року підтверджується факт користування ОСОБА_1 кредитними коштами та часткового погашення кредитної заборгованості (а.с. 24-28).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором № 2001114729001 від 29 серпня 2018 року станом на 03 червня 2025 року (включно) становить 35 769,59 грн, з яких: 19 511,81 грн – заборгованість за сумою кредиту та 16 257,78 грн – заборгованість за відсотками (а.с. 22-23).
З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача направлено письмову вимогу (повідомлення) від 05 червня 2025 року, в якій ОСОБА_1 доведено інформацію про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором № 2001114729001 у сумі 35 769,59 грн протягом 30 днів з моменту отримання цього листа (а.с. 19).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2ст. 16 ЦК України.
Відповідно до ст. 525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
У частині 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 сформульований висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність правових підстав для задоволення вимог АТ «ПУМБ» про стягнення заборгованості відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
Матеріалами справи підтверджено, 29 серпня 2018 року ОСОБА_1 підписала заяву 2001114729001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, паспорт споживчого кредиту.
Відповідачка користувалася кредитними коштами, що засвідчено випискою по її рахунку за період з 29 серпня 2018 року по 03 червня 2025 року (а.с. 24-28), яка підтверджує, що ОСОБА_1 розраховувалася кредитною карткою за послуги, знімала готівку в банкоматах, а також частково погашала кредит. Наданий банком розрахунок заборгованості, який в належний спосіб ОСОБА_1 не спростовано, підтверджує що відповідачка повністю зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Наведена виписка по рахунку згідно з вимогами ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ № 75 від 04 липня 2018 року, є первинним документом, яка фіксує здійснення банківських операцій, що, на думку апеляційного суду, достеменно свідчить про підтвердження факту отримання позичальницею кредитних коштів та користування ними. На спростування цих обставин ОСОБА_1 доказів не подано.
Розрахунок заборгованості та виписка по рахунку засвідчують те, що 29 лютого 2024 року відповідачкою здійснено останній платіж на погашення заборгованості за тілом кредиту у сумі 696,48 грн та того ж дня проведено платіж на погашення заборгованості по відсоткам у сумі 754,52 грн.
Заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» станом на 03 червня 2025 року складає 35 769,59 грн. Скаржниця заперечень щодо отримання та користування кредитними коштами не висловлювала.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що позивачем всупереч вимогам частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не направлено завчасно позичальниці вимогу про дострокове повернення кредиту, у зв`язку із чим не набуто права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості, колегія суддів виходить з такого.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечитьЗакону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 ЗаконуУкраїни «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини щодо споживчого кредитування поширювалася дія частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Договір № 2001114729001, за яким позивач стягує заборгованість, укладено ОСОБА_1 29 серпня 2018 року, тобто після набрання чинності ЗУ «Про споживче кредитування». Отже, положення ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту на правовідносини, які виникли між нею на АТ «ПУМБ» за договором № 2001114729001 від 29 серпня 2018 року, не розповсюджувались. Спірні правовідносини регулюються положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла – щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла – 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
05 червня 2025 року АТ «ПУМБ» направило ОСОБА_1 письмову вимогу (повідомлення) за вих. № КНО-44.2.1/795 на адресу її місця реєстрації ( АДРЕСА_1 ) з вимогою погасити заборгованість за договором № 2001114729001 на суму 35 769,59 грн протягом 30 днів з моменту отримання цього листа. Наведене підтверджується списком згрупованих відправлень (форми 103А) (а.с. 19, 20-21, 40). Доказів того, що на адресу ОСОБА_1 зазначена позивачем поштова кореспонденція не відправлялась, відповідачка (як адресат) не надала і у матеріали справи такі докази відсутні.
Колегія суддів вважає, що, указуючи на відсутність у справі доказів направлення їй вимоги про погашення кредиту, скаржниця застосовує концепцію «негативного доказу» при вирішенні цього спору (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13). Тобто, заперечуючи направлення їй вимоги, ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження цих доводів. Позивачем надано саму письмову вимогу на ім`я відповідачки від 05 червня 2025 року, витяг із списку «20250605 ПУМБ _815_1» згрупованих відправлень із зазначенням адреси ОСОБА_1 та номеру відправлення. Ці надані банком докази відправлення вимоги у належний спосіб відповідачкою не спростовані. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, скаржниця, висловлюючи заперечення проти певних обставин справи та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що, кредитор (позивач) реалізував право вимоги дострокового повернення кредиту у порядку, передбаченому ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Посилання ОСОБА_1 на відсутність доказів отримання нею досудової вимоги є безпідставними з огляду на те, що матеріалами справи підтверджено виконання позивачем вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» щодо письмового повідомлення споживача про необхідність повернення споживчого кредиту.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 35 769,59 грн заборгованості за договором № 2001114729001 від 29 серпня 2018 року, яка складається з: 19 511,81 грн заборгованості за тілом кредиту та 16 257,78 грн боргу за відсотками.
Усупереч умов кредитного договору ОСОБА_1 не виконала кредитних зобов`язань, не погасила наявну заборгованість, а тому, як правильно виснував суд першої інстанції, сума боргу підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «ПУМБ». Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова