Справа №591/6056/21 	
Номер провадження 22-ц/816/1939/26 	
Категорія - 31 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Петен Я.Л. (суддя-доповідач), суддів: Замченко А.О., Черних О.М.,
з участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В. 

у присутності:
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пруденка Кирила Романовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Пруденком Кирилом Романовичем, 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Ніколаєнко О.О. у м. Суми, повне судове рішення складено 16 лютого 2026 року,
у цивільній справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Мокренко Людмила Юріївна, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Сокол Тетяна Петрівна, Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС України в Сумській області, про визнання договорів дарування недійсними,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив.
Свої вимоги мотивував тим, що 11 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір дарування частки транспортного засобу. Позивач, будучи кредитором ОСОБА_2 , вважав зазначений договір дарування недійсним через те, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та є фіктивним правочином.
15 січня 2018 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 559 301 грн, які зобов`язувався повернути у строк до 14 серпня 2018 року, про що була складена розписка. Факт отримання вказаних грошових коштів та їх неповернення з боку відповідача підтверджується рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 21 грудня 2020 року у справі № 204/6965/19, яке набрало законної сили. Цим судовим рішенням стягнуто грошові кошти в розмірі основного боргу 525301 грн, а також нараховані інфляційні втрати та 3 % річних на загальну суму боргу 601506,62 грн.
ОСОБА_1 із позовом про стягнення суми позики звернувся до суду 02 жовтня 2019 року. На момент укладення оспорюваного договору дарування у провадженні суду вже перебувала справа за позовом до відповідача, який достеменно був обізнаний про наявність невиконаних договірних зобов`язань зі свого боку та фактично через укладення договору дарування 99/100 свого транспортного засобу втрачав можливість задовольнити вимоги позивача як кредитора.
На час звернення до суду з цим позовом було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення з відповідача боргу за договором позики. Інше майно, за рахунок якого можна було б задовольнити вимоги позивача, у відповідача ОСОБА_2 , на день звернення до суду із цим позовом, було відсутнє. Дії ОСОБА_2 щодо вчинення ним як власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги ОСОБА_1 підлягають кваліфікації як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду інтересам кредитора. Зазначав, що такий правочин є фраудаторним, таким, що здійснений на шкоду інтересам кредитора, а відтак підлягає визнанню недійсним. У зв`язку з визнанням недійсним договору дарування також, на його думку, підлягає скасуванню державна реєстрація права власності, яка проведена на підставі недійсного договору, а також підлягає визнанню недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. 
Крім того, 13 лютого 2018 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдаровуваною) укладено договір дарування 1/2 частки квартири, яка розташована в АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вважав зазначений договір дарування недійсним через те, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, оскільки відповідач відчужив майно близькій особі (його дружині) під час наявності невиконаного грошового зобов`язання, і після цього у нього відсутнє інше майно. Вказував, що фактично відповідач ОСОБА_2 продовжує володіти та користуватися квартирою. 
Посилаючись на вище вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсним договір дарування частки транспортного засобу – 99/100 часток автомобіля марки SUBARU FORESTER, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , тип ТЗ – загальний легковий універсал – В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , укладений 11 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована), який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сокол Т.П.; скасувати державну реєстрацію прав власності на 99/100 часток автомобіля за ОСОБА_3 , яка проведена Територіальним сервісним центром №5946 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Сумській області; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 11 жовтня 2019 року, видане Територіальним сервісним центром МВС №5946 на ім?я ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , укладений 13 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мокренко Л.Ю. (реєстровий номер 438); скасувати рішення приватного нотаріуса Мокренко Л.Ю. про державну реєстрацію прав (індексний номер 39661305 від 13 лютого 2018 року) з припиненням запису про право власності № 24819285.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що договори дарування порушують його права як кредитора, тобто роблять неможливим або значно ускладнюють стягнення боргу. Оскільки в ході судового розгляду встановлено повне погашення заборгованості за договором позики у справі № 204/6965/19, отже право позивача на отримання належних йому коштів є фактично реалізованим. Також суд вказав, що наявність спорів про стягнення додаткових нарахувань (інфляційних втрат, штрафних санкцій), не може бути достатньою підставою для визнання правочинів, вчинених кілька років тому, недійсними.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

17 березня 2026 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Пруденка К.Р., сформував в системі «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наявність спорів про стягнення додаткових нарахувань (інфляційних втрат, штрафних санкцій), не може бути достатньою підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених кілька років тому. Триваюче неналежне виконання ОСОБА_2 грошового зобов`язання за договором позики, призвело до звернення позивача двічі до Зарічного районного суду м. Суми із позовами до вказаного відповідача про стягнення інфляційних втрат за період з 01 червня 2019 року по 31 травня 2021 року у розмірі 59 468 грн.44 коп. та 3% річних за період з 01 червня 2019 року по 31 травня 2021 року у розмірі 28 064 грн. 03 коп. (справа №591/4715/21, яка станом на день подачі апеляційної скарги перебуває у провадженні Зарічного районного суду м. Суми) та за період з 01 червня 2021 року по 24 травня 2024 року у розмірі 209 246 грн. 37 коп та 3% річних за період з 01 червня 2021 року по 24 травня 2024 року у розмірі 45 705 грн. 67 коп. (справа №591/5750/24, яка станом на день подання апеляційної скарги перебуває у провадженні Сумського апеляційного суду). Зазначає, що сума інфляційних втрат та 3% річних за порушення зобов`язання включається до складу грошового зобов`язання.
Вважає, що висновок суд першої інстанції про недоведеність позивачем вартості майна за оспорюваними правочинами, що позбавляє суд можливості оцінити заявлені вимоги на предмет їх співмірності із вартістю майна, яке відчужене ОСОБА_2 , суперечить фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи наявні достатні докази на підтвердження вартості майна за оспорюваними правочинами та відповідно суд першої інстанції мав можливість оцінити заявлені вимоги про стягнення коштів на предмет їх співмірності із вартістю майна, яке відчужене ОСОБА_2 .

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не прибув, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник, адвокат Пруденко К.Р., доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідачі та треті особи у судове засідання апеляційного суду не прибули, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.
Від ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку із її зайнятістю в іншому судовому провадженні. Водночас до заяви не додано доказів на підтвердження повноважень щодо представництва інтересів відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, а тому вказана заява не може бути прийнята до розгляду. Наявний в матеріалах справи ордер свідчить про наявність повноважень ОСОБА_4 на представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 лише у суді першої інстанції.
Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи в якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності в справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасника справи, який бере участь у судовому засіданні, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

15 січня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 559301 грн, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 14 серпня 2018 року, про що ОСОБА_2 складено розписку (а.с. 16, т. 1).
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 21 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, у справі № 204/6965/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 січня 2018 року у розмірі основного боргу 525301 грн, нараховані за період прострочення з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року інфляційні втрати в розмірі 57817,64 грн та нараховані за період прострочення з 15 серпня 2018 року по 18 вересня 2019 року 3 % річних в розмірі 18387,98 грн, що сукупно склало 601506,62 грн (а.с. 11-15, т. 1). 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Сумської області від 30 червня 2021 року відкрито виконавче провадження ВП № 65939893 із примусового виконання виконавчого листа № 204/6965/19, виданого 09 квітня 2021 року Зарічним районним судом м. Суми (а.с. 17-18, т. 1).
У травні 2019 року ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зокрема, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля. Ухвалою суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 591/3032/19 її позов залишено без розгляду (а.с. 223-224, 226, т. 1).
11 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частки транспортного засобу, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 99/100 часток автомобіля марки Subaru Forester, 2007 року випуску. Вартість дарунку сторони оцінили у розмірі 47000 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сокол Т.П. Того ж дня транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_3 (а.с. 23-24, 126 , т. 1).
13 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір про визначення розміру часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю подружжя. За цим договором сторони визначили, що їхні частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 є рівними, тобто по 1/2 частці кожному. У зв`язку з цим право спільної сумісної власності припинилося, натомість виникло право спільної часткової власності (а. с. 43, т. 1-а).
13 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/2 частки квартири, за яким дарувальник ОСОБА_2 безоплатно передав у власність обдаровуваній ОСОБА_3 належну йому частку вказаної квартири. Вартість дарунку сторони оцінили у розмірі 125000 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Мокренко Л.Ю. За ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 10-11, 56-57, т. 1а).
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають трьох спільних дітей 2009, 2015 та 2021 років народження (а.с. 176-178, т. 1а). 
Відповідно до квитанцій ОСОБА_2 сплатив на рахунок приватного виконавця у рахунок погашення боргу: 21 липня 2021 року - 10000 грн; 23 травня 2024 року - 358453,87 грн; 24 травня 2024 року - 300 000 грн (а. с. 127 т. 1, 82-83 т. 2).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Сумської області від 27 травня 2024 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №204/6965/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики (а.с. 84-85, т. 2).
13 липня 2021 року Зарічним районним судом м. Суми відкрито провадження у цивільній справі № 591/4715/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення нарахованих за період прострочення інфляційних втрат та трьох процентів річних на загальну суму 87532,47 грн  (а.с. 116, т. 2). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 17 жовтня 2022 року провадження у справі зупинене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
07 червня 2024 року Зарічним районним судом м. Суми відкрито провадження у цивільній справі № 591/5750/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення нарахованих за період прострочення інфляційних втрат та трьох процентів річних на загальну суму 254952,07 грн (а.с.117, т.2). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.  

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа.
У ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на «зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
У постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорювані договори дарування 99/100 частки транспортного засобу та 1/2 частки квартири є фраудаторними, а відповідач ОСОБА_2 уклав їх з метою уникнення звернення стягнення на його майно в рахунок погашення заборгованості перед позивачем.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
У частині третій статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дія без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Розглядаючи спори про визнання недійсними договорів як таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору, слід надавати оцінку наявності ознак фраудаторності, про які стверджує позивач, як у кожному договорі, так і в договорах (якщо їх декілька) у сукупності як таких, що складають певну послідовність пов`язаних дій, спрямованих на виведення майна з власності боржника (пункт 181 постанови Великої Палата Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24).
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наявності дійсного невиконаного зобов`язання, строк за яким настав, кредитор має право поставити під сумнів будь-який правочин, вчинений боржником, унаслідок якого останній відчужив власне майно, не виконавши свого зобов`язання перед кредитором(пункт 194).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
У постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що важливим для кваліфікації правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (пункт 133).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установив, що рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 21 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, у справі № 204/6965/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 січня 2018 року у розмірі основного боргу 525301 грн, нараховані за період прострочення з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року інфляційні втрати в розмірі 57817,64 грн та нараховані за період прострочення з 15 серпня 2018 року по 18 вересня 2019 року 3 % річних в розмірі 18387,98 грн, що сукупно склало 601506,62 грн.
За розпискою від 15 січня 2018 року позика надавалась ОСОБА_2 до 14 серпня 2018 року, про що зазначено у вище вказаному судовому рішенні. 
При цьому договір дарування 1/2 частини квартири був укладений між відповідачами 13 лютого 2018 року, тобто менше ніж через місяць після отримання позики і до настання строку її повернення, і тим більш до ухвалення судом рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь ОСОБА_1 за розпискою.
Договір дарування 99/100 частин транспортного засобу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено 11 жовтня 2019 року, тобто хоча і після настання строку повернення позики, визначеного у розписці, але до ухвалення з цього приводу рішення судом про стягнення боргу на користь позивача, в тому числі і до відкриття провадження у справі № 204/6965/19 (11 січня 2020 року).
На підставі вказаних договорів право власності на автомобіль та на квартиру в цілому, з урахуванням належності 1/2 квартири ОСОБА_3 , було зареєстровано за останньою. 
Таким чином, станом на день укладення оспорюваних договорів, судового рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача боргу за розпискою, не існувало. Більш того, станом на день укладення одного із договорів строк повернення позики не сплив.
Крім того, як встановлено судом першої інстанції, постановою приватного виконавця виконавчого округу Сумської області від 27 травня 2024 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі №204/6965/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики, закінчено і на момент розгляду справи сума боргу за рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 21 грудня 2020 у розмірі 601 506,62 грн повністю сплачена відповідачем.
Отже, відчуження майна відповідачем ОСОБА_2 здійснено за відсутності судового рішення про стягнення з нього коштів на користь позивача та за відсутності виконавчого провадження, і фактично своє зобов`язання перед позивачем за розпискою від 15 січня 2018 року він виконав.
Під час виконавчого провадження боржник ОСОБА_2 сплачував кошти на погашення заборгованості, зокрема один із платежів було ним здійснено 21 липня 2021 року на суму 10000 грн, що свідчить про його платоспроможність.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право позивача на отримання належних йому коштів є фактично реалізованим, а підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав їх фраудаторності, відсутні.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо співмірності заявлених вимог вартості майна. Самостійне визначення сторонами у договорі дарування вартості дарунку не свідчить про його реальну вартість. В матеріалах справи відсутні відомості щодо проведення оцінки вартості майна, за результатами чого було б складено відповідний звіт.
Наявність двох судових проваджень за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за результатами одного з яких позивачу відмовлено, не є підставою для визнання договорів дарування недійсними з підстав їх фраудаторності. 
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Висновки суду щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Пруденком Кирилом Романовичем, залишити без задоволення.
Рішення  Зарічного районного суду м. Суми від 16 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 червня 2026 року.

Головуючий -  	Я.Л. Петен	

Судді: А.О. Замченко 

О.М. Черних