Справа № 308/3544/26
3/308/1859/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року          м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Світлик О.М., за участю захисника особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення – адвоката Волошин Л.Я., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, 

В С Т А Н О В И В:

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №770336 від 28.02.2026 вбачається, що 28.02.2026, приблизно о 13 год. 00 хв., за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , а саме: душив її руками за шию, тримав за руки, чим завдав їй фізичної шкоди та моральному здоров`ю, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Захисник ОСОБА_1 – адвокат Волошин Л.Я. у судовому засіданні просила провадження у даній справі щодо вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 закрити у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях. Зауважила, що протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №770336 складений з порушенням вимог ст. 256 КУпАП. До протоколу не додано належних доказів, які б свідчили про наявність у діях ОСОБА_1 об`єктивної та суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, на підставі поданих доказів. Єдиними доказами начебто вчинення ОСОБА_3 інкримінованого йому порушення є рапорт працівника поліції (наряд поліції прибув за викликом через лінію 102, тобто після начебто вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення) та пояснення ОСОБА_2 , яка вказує, що саме ОСОБА_1 душив її. Інші будь-які докази начебто вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення у матеріалах справи відсутні. Усі твердження про нібито вчинення домашнього насильства фізичного характеру відносно дружини ОСОБА_2 ( душив її руками за шию, тримав за руки) ґрунтуються виключно на поясненнях ОСОБА_2 , які не підтверджені жодним належним джерелом доказів. В матеріалах справи відсутні будь-які свідки, відсутні відео- чи аудіофіксація, відсутні об`єктивні дані, які б прямо вказували на те , що ОСОБА_2 дійсно душили за шию, тримали за руки чи взагалі вчиняли відносно неї будь-які протиправні дії. Наголошує, що рапорт працівника поліції є похідним документом, складеним зі слів самої потерпілої ОСОБА_2 після події, а не результатом безпосереднього виявлення чи встановлення правопорушення, що свідчить про відсутність доказової сили. Відтак, з огляду на повну відсутність об`єктивної та суб`єктивної сторони захист, вважає, що твердження ОСОБА_2 є голослівними, недоведеними та такими, що не можуть бути покладені в основу будь-якого рішення, а, отже, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність складу адміністративного правопорушення, більше того неприязні відносини, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , об`єктивно свідчать про реальну можливість обмовлення ОСОБА_1 . Також протокол має бути складений відповідно до вимог Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції №1376 від 06.11.2015. З огляду на викладене, захисник вважає, що належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, матеріали справи не містять, винуватість у вчиненні даного правопорушення наявними в матеріалах справи доказами не доведена, а відтак, з точки зору достатності доказів, матеріали справи не містять тієї сукупності доказів, яка б усунула обґрунтований сумнів щодо доведеності наявності в діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Потерпіла ОСОБА_2 та її представник Криворучко Л.С. у дане судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Суддя зазначає, що учасники справи мають цікавитися станом відомих їм судових проваджень.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
При цьому прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007).
За таких обставин, суддя вважає за можливе провести судове засідання без участі потерпілої та її представника за наявними у справі матеріалами.
Особа, яка разом з поліцейським, яким був складений протокол про адміністративне правопорушення, було здійснено виїзд за повідомленням ОСОБА_2 – поліцейський офіцер громади сектору превенції відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Бонь С.В. у судовому засіданні пояснив, що разом з іншим поліцейським Куртаничем Т. прибув на виклики двох осіб в с. Минай – чоловіка і дружини з приводу вчинення домашнього насильства. При з`ясуванні обставин щодо події дружина пояснювала, що боїться свого чоловіка, припускає, що він у майбутньому може завдати їй тілесних ушкоджень. У той же час чоловік повідомив, що дружина ображає його у присутності їхніх дітей, проганяє з дому, чим вчиняє економічне та психологічне насильство. Відносно обох заявників було складено два протоколи та термінові заборонні приписи стосовно кривдників, виключно зі слів заявників, оскільки всі їхні сусіди відмовилися надавати пояснення з приводу вказаної події. Їхній син також не надав пояснень з приводу вказаної події.
Заслухавши позицію захисника, пояснення особи, якою разом з поліцейським, яким був складений протокол про адміністративне правопорушення, було здійснено виїзд за повідомленням ОСОБА_2 – поліцейського офіцера громади сектору превенції відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Бонь С.В., дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку.
Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до положень ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями ст. 280 КУпАП визначено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Стаття 62 Конституції України регламентує, що вина особа, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №770336 від 28.02.2026 ОСОБА_1 інкримінується вчинення домашнього насильства фізичного характеру відносно дружини ОСОБА_2 28.02.2026, о 13 год. 00 хв., за адресою: АДРЕСА_1 .
Диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.
Об`єктивна сторона вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі виражається в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Відповідно до положень Закону України «Про попередження насильства в сім`ї» насильство в сім`ї – це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.
Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Фізичне насильство – форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Посадовою особою, що складає протокол, ставиться у вину особі вчинення таких конкретних протиправних діянь, що містять в собі ознаки того чи іншого адміністративного правопорушення, що відображається у протоколі. Суддя ж, розглянувши справу повинен переконатися у наявності чи відсутності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності за конкретні дії.
Розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувається в межах протоколу про адміністративне правопорушення відносно конкретної особи.
Європейським судом з прав людини у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. Так, у рішенні «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.
Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків», за змістом якого вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину, якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. У будь-якому випадку правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за правилами кримінального правопорушення, за яке призначене покарання (стягнення), за яким особа позбавляється волі. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України», «Швидка проти України» та інших.
Забезпечення доведеності вини є складовою частиною однієї із засад кримінального провадження відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 7, ст. 17 КПК України та однією із засад судочинства відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Конституції України.
Згідно зі ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При вирішенні питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, суддя зважає на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення та доданих до нього матеріалах не зазначено доказів завдання чи можливості завдання фізичної шкоди потерпілій.
Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку, що вони не містять належних та допустимих доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, тобто вчинення домашнього насильства фізичного характеру.
При цьому суддя враховує те, що протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зважаючи на викладене та враховуючи позицію Європейського суду з прав людини щодо протоколу про адміністративне правопорушення, висловлену в рішенні по справі «Карелін проти Російської Федерації», суддя приходить до висновку, що протокол не може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення.
З огляду на викладене, належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, матеріали справи не містять.
Заперечення сторони захисту достовірними доказами не спростовані, і матеріали справи не містять відомостей, які б давали підстави для сумнівів у достовірності пояснень ОСОБА_1 , наданими ним у попередньому судовому засіданні, який заперечував нанесення ним будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , тому керуючись принципом презумпції невинуватості, ухвалюючи судове рішення суддя бере до уваги пояснення ОСОБА_1 .
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Враховуючи обставини справи, а також те, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, обставини домашнього насильства, описані у протоколі про адміністративне правопорушення, не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Таким чином, приходжу до висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП адміністративного правопорушення наявними в матеріалах справи доказами не доведена, у зв`язку з чим провадження в справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу вказаного адміністративного правопорушення.
Керуючись ст. 173-2 ч. 1, 247 п. 1, 283-285, 287-294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
На постанову може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня її винесення.
Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду 
Закарпатської області        О.М. Світлик