ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026	м. Дніпро	Справа № 904/375/26	

Господарський суд Дніпропетровської області
у складі судді Дупляка С.А.,
за участю секретаря судового засідання Євтушенка Д.Є., 
представників учасників справи: 
від прокуратури: Федотова О.П. (в залі суду);
від позивача: представник не з`явився;
від відповідача-1 Корольова Д.В. (в залі суду);
від відповідача-2 Землянська К.В. (в залі суду);
від відповідача-3 Маєвська К.В. (в залі суду),
дослідивши матеріали справи №904/375/26 
за позовом Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України 
до 
1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях,
2. Дніпровського фахового коледжу енергетичних та інформаційних технологій, 
3. Фізичної особи-підприємця Мороза Юрія Олександровича 
про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути нерухоме майно,
в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра (далі - прокуратура) в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі - позивач) звернулася до господарського суду з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі - відповідач-1), Дніпровського фахового коледжу енергетичних та інформаційних технологій (далі - відповідач-2) та Фізичної особи-підприємця Мороза Юрія Олександровича (далі - відповідач-3), у якій прокурор просить суд: 
визнати недійсним договір оренди №12/7868-51645 нерухомого майна частини - гаражних боксів Літ.-Ж1, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б, що належить до державної власності, укладеного 29.02.2024 між відповідачами 1, 2, 3;
зобов`язати відповідача-3 повернути відповідачу-2 нерухоме майно - частину гаражних боксів Літ. - Ж1, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б, та відповідача-2 прийняти зазначене нерухоме майно за актом приймання-передачі.
Судові витрати прокуратура просить суд стягнути з відповідачів 1, 2, 3.
Разом з позовом від прокуратури надійшло клопотання про витребування доказів, у якому прокурор просить суд витребувати у відповідача-2 оригінали договору №12/7868-51645 від 29.02.2024, акту приймання-передачі нерухомого майна - частини гаражних боксів Літ.-ЖІ, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б на підставі договору №12/7868-51645 від 29.02.2024, протоколу про результати електронного аукціону LLE001-UA-20240124-53511, заяви відповідача-3 від 12.12.2023 №12/12 про включення до Переліку першого типу нерухомого державного майна, наказ відповідача-2 від 22.01.2024 №12/02-04-ВДПО «Про включення об`єкта оренди до Переліку відповідного типу», лист відповідача-2 з додатками щодо надання згоди укладання договору оренди на вищевизначене майно від 11.01.2024 №009.
Необхідність звернення прокурора з клопотанням про витребування доказу вмотивована тим, що він (прокурор) не може подати належної якості та належним чином засвідчену копію договору з додатками до нього, в тому числі документи, які стали підставою укладення вказаного договору разом з поданням позову, оскільки на момент подання позовної заяви відповідач-2 до окружної прокуратури не надав якісні та належним чином засвідчені копії вказаних документів.
Заявлене прокурором клопотання суд залишає без задоволення, оскільки наявні у справі копії вказаних документів є придатними для читання та такими, що не викликають сумнівів з огляду на позиції сторін.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/375/26 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2026.
Ухвалою від 03.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18.02.2026.
Через систему «Електронний суд» 05.02.2026 від позивача надійшли письмові пояснення, у яких позивач просить суд прийняти рішення за відсутності представника позивача.
Через систему «Електронний суд» 16.02.2026 від відповідача-1 надійшов відзив, у якому відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Через систему «Електронний суд» 18.02.2026 від відповідача-3 надійшла заява про відкладення судового засідання, яке призначено на 18.02.2026.
Через систему «Електронний суд» 18.02.2026 від прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-1.
Через відсутність у приміщенні суду електроенергії судове засідання, призначене на 18.02.2026 не відбулося, а тому ухвалою від 18.02.2026 продовжено строк підготовчого провадження, підготовче засідання призначено на 10.03.2026.
Через систему «Електронний суд» 19.02.2026 від відповідача-2 надійшов відзив, у якому відповідач-1 просить суд залишити позов без задоволення.
Через систему «Електронний суд» 24.02.2026 від відповідача-3 надійшов відзив, у якому відповідач-3 просить суд повністю відмовити прокурору у задоволенні позовних вимог.
Через систему «Електронний суд» 24.02.2026 від відповідача-3 надійшла заява про поновлення процесуального строку для подачі відзиву.
Через систему «Електронний суд» 02.03.2026 від прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-3.
Ухвалою від 10.03.2026 у задоволенні клопотання відповідача-3 про поновлення строку для подачі відзиву відмовлено, підготовче провадження продовжено, підготовче засідання відкладено до 24.03.2026.
Через систему «Електронний суд» 23.03.2026 від відповідача-3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість представника в іншому судовому засіданні.
Ухвалою від 24.03.2026 підготовче засідання відкладено до 07.04.2026.
Через систему «Електронний суд» 07.04.2026 від відповідача-3 надійшло клопотання про витребування доказів у позивача, а саме засвідчені у встановленому законом порядку копії документів, що підтверджують отримання Міністерством освіти та науки України листів №52-6380 вих-25 від 25.07.2025 та №52-365 вих-26 від 19.01.2026 від Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра.
Ухвалою від 07.04.2026 клопотання відповідача про витребування доказів задоволено. Витребувано у позивача засвідчені у встановленому законом порядку копії документів, що підтверджують отримання Міністерством освіти та науки України листів №52-6380 вих-25 від 25.07.2025 та №52-365 вих-26 від 19.01.2026 від Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра. Підготовче засідання відкладено до 05.05.2026.
Через систему "Електронний суд" 09.04.2026 від позивача надійшла заява з додатками (доказами на підтвердження отримання Міністерством освіти та науки України листів Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра від 25.07.2025 №52-6380 вих-25 та від 19.01.2026 № 52-365 вих-26.).
Через систему "Електронний суд" 05.05.2026 від відповідача-3 надійшло клопотання, у якому відповідач-3 просить суд повторно витребувати у позивача - Міністерства науки та освіти України, засвідчені у встановленому законом порядку, копії документів (електронних), що підтверджують отримання Міністерством освіти та науки України листів №52-6380 вих-25 від 25.07.2025 та №52-365 вих-26 від 19.01.2026 від Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра.
Ухвалою від 05.05.2026 у задоволенні клопотання відповідача-3 про повторне витребування доказів від 05.05.2026 відмовлено, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 02.06.2026.
Протокольною ухвалою від 02.06.2026 оголошено перерву у судовому розгляді до 16.06.2026. Також ухвалою від 02.06.2026 всіх учасників процесу повідомлено, що наступне засідання у справі відбудеться 16.06.2026.

В судовому засіданні 16.06.2026 прокурор та представники відповідачів 1, 2, 3 надали пояснення у справі, відповіли на запитання суду. Розгляд справи відбувся за відсутності представника позивача, з огляду на його клопотання (вх. 09.04.2026) про прийняття рішення за відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.
З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Відтак, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції прокурора

Прокуратурою встановлено факт незаконної передачі в оренду нерухомого майна освітнього призначення, яке перебуває на балансі відповідача-2.
Наказом Міністерства освіти і науки України №140 від 07.02.2020 закріплено на праві господарського відання за відповідачем-2 нерухоме державне майно згідно з переліком. Згідно з додатком до наказу позивача №140 від 07.02.2020 до нерухомого державного майна, що закріплено на праві господарського відання за відповідачем-2 зазначено гаражні бокси з інвентарним номером 10310005 площею 237,8 м2 за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова), буд. 6-Б.
Коледж листом від 20.10.2023 за №360 звернувся до позивача для погодження рішення про намір передачі в оренду державного майна, яке перебуває на балансі закладу освіти - частини гаражних боксів Літ.-Ж1, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова), 6-Б. Мета використання – розміщення автотранспортних засобів.
Позивач листом від 10.11.2023 №1/17679-23 погодив рішення про намір передачі в оренду майна одноповерхової стоячої будівлі гаражу за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б площею 78,15 м2 для розміщення автотранспортних засобів.
Згідно з п. 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 не може бути використане за будь-яким цільовим призначенням майно закладів освіти.
Прокурор звертає увагу, що у листуванні позивача та відповідача-2 відсутнє посилання на докази невикористання закладом частини гаражних боксів літ. Ж1 Літ.-Ж1, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б, більше трьох років або його аварійного стану.
Водночас 27.12.2023 відповідач-2 надав довідку відповідачу-1 про те, що площа, яка планується здаватися в оренду, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б площею 78.15 м2 не використовується у діяльності коледжу протягом 3-х років, та не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі.
Наказом відповідача-1 від 22.01.2024 об`єкт оренди державного нерухомого майна, частини гаражних боксів Літ.-Ж1 площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б, включено до переліку Першого типу (офіційного реєстру державного або комунального майна, яке планують передати в оренду через електронний аукціон).
За результатами електронного аукціону між відповідачами 1, 2, 3 було укладено договір оренди від 29.02.2024 частини гаражних боксів Літ.-Ж1, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова), будинок 6-Б, що перебуває на балансі відповідача-2.
Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності орендаря відповідача-3 є пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення. Інші види діяльності - організування інших видів відпочинку та розваг, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у., вантажний автомобільний транспорт, надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.
В оголошенні про передачу в оренду вказаного майна зазначено в характеристиці гаражних боксів Літ.-Ж1, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Космонавта Волкова, 6-Б, що перебуває на балансі відповідача-2, зазначено класифікатор: 04210000-3 промислова нерухомість.
Таким чином мета використання орендованого майна не відповідає меті освітнього (навчально-виховного чи наукового) призначення.
На думку прокурора, оскільки оспорюваний договір укладено з порушенням вимог ч. 1, 4, 6 ст. 80 Закону України «Про освіту», він підлягає визнанню недійсним, а майно поверненню відповідачу-2.

Стислий виклад позиції позивача

Позивач визнав, що листом від 10.11.2023 №1/17679-23 погоджено рішення про намір передачі в оренду майна одноповерхової стоячої будівлі гаражу за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б площею 78,15 м2 для розміщення автотранспортних засобів.

Стислий виклад позиції відповідача-1

Відповідач-1 послався на п.п. 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2020 №796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» і вказав, що даною нормою передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі (установі) освіти.
Відповідач-1 звернув увагу суду, що позивачем та прокурором не наведено доказів в обґрунтування того, що укладення оспорюваного договору оренди спричинило погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі (установі) освіти та яким чином цільове використання об`єкта оренди порушує права позивача.
На думку відповідача-1, позивач не довів, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту правоздатності і волевиявлення сторін, що на момент укладення договору існувала об`єктивна неможливість настання правового результату, а також те, що внаслідок його укладення порушені права позивача.
Відповідач-1 наголосив, що чинне законодавство дозволяє передачу в оренду окремо, індивідуально визначеного майна, що входить до складу об`єкта освіти як цілісного майнового комплексу, а саме: приміщень, споруд та обладнання навчальних закладів, що тимчасово не використовуються у освітній, навчально- виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності.

Доводи прокурора щодо відзиву відповідача-1 на позовну заяву

Заперечуючи проти позиції відповідача-1 прокурор наголосив, що положеннями ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» встановлено імперативну законодавчу вимогу - заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Прокурор зауважив, що подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №906/1551/20, від 17.01.2023 у справі №902/51/21.
Правову оцінку факту дотримання вимог ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» у частині законності надання в оренду майна закладу освіти за умови не визначення в договорі мети оренди, пов`язаної із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу викладено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 16.04.2024 у справі №922/3883/23.
На думку прокурора, укладаючи спірний договір сторони не дотрималися вимог ст. 80 Закону України «Про освіту», не визначили у спірному договорі конкретну мету використання об`єкта оренди, а надання орендарю права самостійно, на власний розсуд, використовувати орендоване нежитлове приміщення, порушує приписи ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», що в силу ст. 203, 215 ЦК України та ст. 207 ГК України є правовою підставою для визнання його недійсним.

Стислий виклад позиції відповідача-2

Відповідач-2 підтримав позицію відповідача-1, яка останнім викладена у відзиві. 

Доводи прокурора щодо відзиву відповідача-2 на позовну заяву

Прокурор наголосив, що невикористання приміщення закладом освіти для освітнього процесу не надає права передачі його приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітнім процесом. Аналогічна правова позиція викладена у п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/122 7/17, постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №906/164/17, постановах Верховного Суду від 15.04.2021 у справі №917/782/20, від 05.08.2020 у справі №913/152/18.
Прокурор зауважив, що надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіянні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з освітнім процесом відповідного закладу освіти, за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі освіти. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.

Стислий виклад позиції відповідача-3

Відповідач-3 наголосив, що абз. 10 п. 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 передбачено, що обмеження щодо використання майна зазначених об`єктів не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів 2 площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті.
Також відповідач-3 послався на Закон України «Про освіту», а саме ст. 80, ч. 4 якої регулює питання передачі в оренду нерухомого майна, що належить закладам освіти. Вона містить вимоги щодо порядку укладання таких договорів, зокрема, щодо погодження з відповідними органами управління освітою. У контексті вищевказаної статті, це означає, що договір оренди має бути погоджений з відповідним органом управління освітою, що здійснює нагляд за закладом освіти і саме це погодження є обов`язковою умовою для дійсності договору.
На думку відповідача-3, оспорюваний прокурором договір оренди було укладено без порушень чинного законодавства.

Доводи прокурора щодо відзиву відповідача-3 на позовну заяву

На думку прокурора, укладаючи спірний договір сторони не дотрималися вимог ст. 80 Закону України «Про освіту», не визначили у спірному договорі конкретну мету використання об`єкта оренди, а надання орендарю права самостійно, на власний розсуд, використовувати орендоване нежитлове приміщення, порушує приписи ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», що в силу ст. 203, 215 ЦК України та ст. 207 ГК України є правовою підставою для визнання його недійсним.
Прокурор стверджує, що відповідач-3 не належить до суб`єктів освітньої діяльності, а його діяльність не була спрямована на організацію забезпечення чи реалізацію освітнього процесу, а також жодним чином не пов`язана з обслуговуванням учасників освітнього процесу, а відтак, у даному випадку вказане майно не могло бути передано в оренду через існування прямої заборони ст. 80 Закону України «Про освіту».

Доводи відповідача-3 щодо відповіді прокурора на відзив відповідача-3

Відповідач-3 акцентує увагу, що позивач (Міністерство освіти і науки України) у листі про надання інформації (вх. №5478-25 від 27.06.2025), направленому на адресу прокуратури повідомлено, що інформація щодо порушення умов вищезазначеного договору оренди державного нерухомого майна та неналежного використання державного майна у Міністерстві відсутня, у зв`язку з чим Міністерство не ініціювало питання щодо припинення договору.
На думку відповідача-3 не вбачається порушення відповідачами 1, 2, 3 прав та охоронюваних інтересів позивача, яким і надано дозвіл на укладання договору оренди.
Відповідач-3 вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У даному випадку до предмета доказування входять обставини дотримання сторонами договору положень ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» при передачі об`єкту комунальної власності в оренду відповідачу-3. 

Суд встановив, що наказом позивача від 07.02.2020 за №140 за відповідачем-2 закріплено спірне майно на праві господарського відання та використовується у господарській діяльності з урахуванням обмежень, визначених законодавством для бюджетних установ. 

За результатами опрацювання звернення відповідача-2 щодо погодження рішення про намір передачі в оренду державного майна, яке перебуває на балансі закладу освіти, позивач у листі від 19.11.2023 погодив рішення про намір передати спірне майно в оренду строком на 5 років за умови забезпечення дотримання санітарно-гігієнічних, протипожежних норм та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 «Деякі питання оренди державного та комунального майна». 

Відповідач-3 звернувся до відповідача-1 із заявою від 12.12.2023 за №12/12, у якій відповідач-3 просив відповідача-1 розглянути питання про включення до Переліку першого типу нерухоме державне майно – спірне приміщення. Цільове призначення – розміщення автотранспортних засобів. 

Відповідач-2 листом від 11.01.2024 адресував відповідачу-1 документи для укладення договору оренди з потенційним орендарем – відповідачем-3, загальною площею 78,15 кв. м, який знаходиться на балансі коледжу за адресою: місто Дніпро, вулиця Космонавта Волкова, 6-Б та повідомив, що не заперечує проти укладення договору оренди.

Наказом відповідача-1 від 22.01.2024 за №12/02-04-ВДПО об`єкт оренди державного нерухомого майна, нежитлове приміщення загальною площею 78,15 кв. м, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, вулиця Космонавта Волкова, 6-Б до Переліку першого типу.

28.02.2024 між відповідачем-1 (далі – відповідач-1, орендодавець), відповідачем-3 (далі – відповідач-3, орендар) та відповідачем-2 (далі – відповідач-2, балансоутримувач) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/7868-51645, відповідно до п. 1.1 умов якого орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у п. 4 умов, вартість якого становить суму, визначену у п. 6 умов.
У п. 4.1 умов вказано таку інформацію про об`єкт оренди – нерухоме майно: частина гаражних боксів Літ. – Ж1, площею 78,15 кв. м, за адресою: місто Дніпро, вулиця Космонавта Волкова, будинок 6-Б.
У п. 12.1 умов визначено, що договір діє 4 роки 364 дні і набирає чинності з дати накладення орендодавцем кваліфікованого електронного підпису.

За актом приймання-передачі в оренду нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, складеного 28.02.2024 балансоутримувач передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, що належить до державної власності. 

Наведені вище обставини (фактичне використанням майна не за цільовим призначенням (тобто діяльність із певним цільовим призначенням, яка виходить за межі дозволеного Законом), на думку прокурора, свідчать про порушення вимог Закону України «Про освіту» і зумовили його звернення до суду з метою захисту інтересів держави.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом позову прокурор визначив визнання договору оренди нерухомого майна недійсним та повернення нерухомого майна балансоутримувачу за актом приймання-передачі.

Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, регулюються нормами Закону України від 03.10.2019 за №157-IX Про оренду державного та комунального майна (далі Закон про оренду). До спірний правовідносин застосовується редакція Закону від 07.09.2023 (чинна на дату укладання оспорюваного договору).

Порядок передачі в оренду державного та комунального майна (далі - Порядок), яким деталізовано окремі процедурні моменти передачі майна в оренду, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 Деякі питання оренди державного та комунального майна.

Частиною 1 ст. 11 Закону про оренду визначено, що потенційний орендар має право подати в ЕТС заяву на оренду майна у випадку, якщо об`єкт оренди був включений до Переліку першого типу згідно з Порядком передачі майна в оренду.

Водночас відповідно до п. 14 Порядку визначено, що потенційний орендар, зацікавлений в отриманні майна в оренду, через електронну торгову систему звертається до орендодавця із заявою про включення такого майна до Переліку відповідного типу.
Порядок реєстрації потенційного орендаря в електронній торговій системі для подання ним заяви про включення майна до Переліку відповідного типу визначається згідно з правилами функціонування електронного майданчика, через який такий орендар подає заяву.
Заява про включення майна до Переліку відповідного типу подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі і завантаження електронних копій документів, передбачених пунктом 15 цього Порядку.
Оператор електронного майданчика зобов`язаний не розголошувати найменування та/або прізвище, ім`я, по батькові та іншу інформацію про потенційних орендарів, які подали заяву про включення майна до Переліку відповідного типу.
У заяві потенційний орендар, згідно з п. 15 Порядку, зазначає, зокрема, відомості про цільове призначення, за яким об`єкт оренди планується до використання.

Відповідач-3, як потенційний орендар, звернувся до відповідача-1 із заявою від 12.12.2023 за №12/12 (арк. 143, том 1), у якій просив розглянути питання про включення до Переліку першого типу нерухоме майно – нежитлове приміщення, загальною площею 78,15 кв. м одноповерхової окремо стоячої будівлі гаражу розташованого за адресою: місто Дніпро, вулиця Космонавта Волкова, будинок 6-Б. Цільове призначення, яке було вказано відповідачем-3, розміщення автотранспортних засобів. 

За результатами розгляду заяви потенційного орендаря або орендодавця балансоутримувач протягом десяти робочих днів з дати отримання такої заяви та доданих до неї документів (у разі наявності) приймає одне з рішень, передбачених ч. 2 ст. 6 Закону, крім випадків, передбачених п. 20 та 21 цього Порядку (п. 19 Порядку).

Наказом відповідача-1 від 22.01.2024 за №12/02-04-ВДПО об`єкт оренди державного нерухомого майна, нежитлове приміщення загальною площею 78,15 кв. м, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, вулиця Космонавта Волкова, 6-Б включено до Переліку першого типу.

Разом із цим, у п. 29 Порядку закріплено: майно, що перебуває у державній та комунальній власності, яке передається в оренду за результатами проведення аукціону, може використовуватися за будь-яким цільовим призначенням, крім, зокрема, майна закладів освіти.
Обмеження щодо використання майна, зазначеного в абзацах четвертому - шостому цього пункту, не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, яке перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів протягом останніх трьох років, за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, права та обов`язки фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також компетенція державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти визначено положеннями Закону України «Про освіту».
За змістом ч. 1 ст. 79 Закону України «Про освіту» (тут і далі у редакції від 04.01.2024, чинній на час укладення оспорюваного договору оренди) джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть, зокрема, бути: доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 Закону України «Про освіту» до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.
У ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» визначено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Отже чинний на момент укладення оспорюваного договору Закон України «Про освіту» містив положення, якими було імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. 
При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.
Закон України «Про освіту» не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність з навчально-виховним процесом чи його учасниками. Звідси, питання про те, чи пов`язані послуги, які надаються в орендованих приміщеннях з обслуговуванням учасників освітнього процесу, суди мають вирішувати, виходячи із конкретних обставин справи, з урахуванням того, чи не погіршує надання в оренду майна закладів освіти соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі №917/1090/21, від 14.02.2024 у справі №910/14998/22, від 10.01.2024 у справі №924/391/23, від 20.01.2022 у справі №906/1551/20, від 17.01.2023 у справі №902/51/21, від 28.01.2026 у справі №906/1105/22.

Отже системний аналіз вищенаведених приписів закону передбачає, що договір оренди майна закладів освіти має обмеження щодо використання такого майна і такі обмеження (цільове призначення) повинні бути встановлені у самому договорі. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №927/1424/23, від 17.09.2024 у справі №927/55/23, від 23.07.2024 у справі №912/673/23, від 16.04.2024 у справі №922/3883/23.

Судом встановлено, що відповідно до умов оспорюваного договору майно (частина гаражних боксів Літ.-Ж1 площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б) може бути використано за будь-яким цільовим призначенням як виключення, передбачене абз. 10 п. 29 Порядку (п. 7.1 незмінних умов договору).
Тобто за умовами оспорюваного договору, орендар може користуватись орендованим майном на власний розсуд за будь-яким цільовим призначенням.

Приміщення, які орендує відповідач-3 за оспорюваним договором належать до майна закладу освіти, однак передані останньому у користування не з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а з метою використання орендарем за будь-яким цільовим призначенням на власний розсуд.
У відносинах оренди рухомого та нерухомого майна, що належить закладам загальної середньої освіти, імперативна норма ч. 4 ст. 80 спеціального Закону України «Про освіту» підлягає пріоритетному застосуванню.
Саме у договорі оренди майна закладів освіти має бути визначено мету (цільове призначення) використання такого майна. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №922/3883/23, від 12.03.2025 у справі №903/492/24.
Таким чином укладаючи оспорюваний договір, сторони не дотрималися вимог ст. 80 Закону України «Про освіту», не встановили обмеження щодо використання такого майна, яке мало б бути пов`язане з навчально-виховним процесом чи обслуговуванням учасників освітнього процесу саме з метою забезпечення освітнього процесу, а надання орендарю права самостійно, на власний розсуд, використовувати орендовані приміщення, порушує приписи ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», що в силу ст. 203, 215 ЦК України є правовою підставою для визнання його недійсним.

Оскільки суд визнав спірний договір оренди недійсним, суд доходить висновку, що відповідач-3 немає правомірних підстав для користування спірними приміщеннями, а відтак повинен їх звільнити.
Отже позовна вимога прокурора щодо зобов`язання відповідача-3 звільнити спірні приміщення також підлягає задоволенню.

Аналогічна позиція викладена у постанові Центрального апеляційного господарського суду у постанові від 10.02.2026 у справі №904/1320/24. 

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Прокурор надав належні докази на підтвердження своїх доводів, викладених у позовній заяві.
Відповідач-3 заперечуючи проти позовних вимог акцентував увагу, що позивач (Міністерство освіти і науки України) у листі про надання інформації (вх. №5478-25 від 27.06.2025), направленому на адресу прокуратури повідомив, що інформація щодо порушення умов вищезазначеного договору оренди державного нерухомого майна та неналежного використання державного майна у Міністерстві відсутня, у зв`язку з чим Міністерство не ініціювало питання щодо припинення договору. На думку відповідача-3 не вбачається порушення відповідачами 1, 2, 3 прав та охоронюваних інтересів позивача, яким і надано дозвіл на укладання договору оренди, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.
Однак суд не погоджується з такою позицією відповідача-3 і зазначає, що звернення прокурора з даним позовом до суду зумовлено необхідністю захисту інтересів держави, оскільки в діях і рішеннях відповідачів 1, 2, 3 вбачається недотримання імперативної норми ч. 4 ст. 80 спеціального Закону України «Про освіту», яка підлягає пріоритетному застосуванню.
Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2026 у справі №927/1261/25.

Розглядаючи спір по суті, суд також відзначає, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 було задоволено клопотання представника відповідача-3 про витребування доказів, а саме витребувано у позивача засвідченні у встановленому порядку копії документів, що підтверджують отримання Міністерством освіти та науки України листів № 52- 6380ВИХ-25 від 25.07.2025 та № 52-365ВИХ-26 від 19.01.2026 року від Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра.
На виконання вказаної ухвали суду позивач через систему електронний суд надав зокрема, наступні електроні документи: «скрін АСКОД-2025 р лист 52-6380ВИХ-25.pdf» «скрін АСКОД - 2026 р лист 52-365-вих-26.pdf» «скрін стану виконання двох листів прокуратури.pdf» «реєстраційна картки АСКОД.docx.pdf»
На думку відповідача-3, дія по створенню «скріншотів» з робочого місця «Матвіюк Миколи», який мав доступ до системи електронного документообороту позивача зі свого комп`ютера лише підтверджує вхід та користування вказаної особи системою електронного документообігу у певний час та дату, проте не підтверджує отримання позивачем вказаних в ухвалі суду листів від Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра. Отже надані позивачем «скріншоти» неможливо вважати доказом як таким.
З цього приводу суд відзначає таке.
Відповідно до ст. 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" (№ 851-IV від 22.05.2003) електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".
З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі.
Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (ч. 3 ст. 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (п. 1 ч. 2 ст. 73 ГПК України).
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, від 15.07.2022 у справі №914/1003/21) і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21, не вбачала підстав для того, щоб його змінювати.
Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до ст. 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст. 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
Надаючи оцінку наданим позивачем доказам щодо отримання ним (позивачем) листів Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра від 25.07.2025 №52-6380 вих-25 та від 19.01.2026 №52-365 вих-26, суд бере до уваги можливість встановити авторів вказаного листування, вихідний номер та дату, вхідний номер та дату, суть листування, що є підставою для визнання таких доказів допустимими. 
При цьому суд виходить із того, що Законом України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", були внесені зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 цього кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" і викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів", який доцільно застосувати у вирішені даної справи.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Беручи до уваги матеріали справи та позиції сторін, суд дійшов висновку, що факт отримання позивачем від прокуратури листів від 25.07.2025 №52-6380 вих-25 та від 19.01.2026 №52-365 вих-26 мав місце.

У додаткових поясненнях (вх. 01.06.2026) відповідач-3 зауважує, що в цій справі Керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області пред`явив вимоги про визнання недійсним договору оренди та повернення майна, подавши позов в інтересах Міністерства освіти і науки України, фактичним позивачем у цій справі є держава. Разом з тим цей позов звернений, у тому числі до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та до Дніпровського фахового коледжу енергетичних та інформаційних технологій, тобто відповідачем-1 за ним також є держава, отже, в частині вимог, звернених до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, є позовом держави до неї самої.
В частині вимог до відповідача-2 відповідач-3 звертає увагу суду, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що наданий разом з позовною заявою, організаційно-правова форма відповідача-2 - «Державна організація (установа, заклад)», а в розділі «відомості про органи управління юридичної особи» зазначено: «Міністерство освіти і науки України». Отже, визначивши позивачем - Міністерство освіти та науки України, а відповідачем-2 - державний заклад освіти, який створений та управляється також Міністерством освіти та науки України, такий позов пред`явлений зі збігом позивача та відповідача-2 у одній і тій самій особі.
Відповідач-3 наголосив, що за змістом ст. 45 ГПК України позивач і відповідач не можуть збігатись, бо у суб`єкта права не може бути спору з самим собою. Отже позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. За загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої.

Прокурор звернувся до суду із даним позовом, оскільки вважає, що спірний правочин укладений із порушенням вимог ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», оскільки майно закладу освіти передано відповідачу-3 без визначення цільового призначення.
Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ГПК України.
Згідно із статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Згідно із ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 (далі - Положення), Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково- технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
Міністерство освіти і науки України відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління (пп. 89 п. 4 Положення).
Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
За Законом України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб (ст. 1).
Згідно із п. 30, 32 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі, організовують контроль за використанням орендованого державного майна.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 69 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» державний нагляд (контроль) у сфері освіти здійснюється з метою реалізації єдиної державної політики в цій сфері та спрямований на забезпечення інтересів суспільства щодо належної якості освіти та освітньої діяльності.
Державний нагляд (контроль) у сфері освіти здійснюється центральним органом виконавчої влади із забезпечення якості освіти та його територіальними органами.
Центральний орган виконавчої влади із забезпечення якості освіти та його територіальні органи діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником та органом управління відповідача-2 є позивач.
Отже, Міністерство освіти і науки України є компетентним державним органом - суб`єктом управління спірним нежитловим приміщенням державного навчального закладу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).
У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Підставою звернення прокурора до суду із даним позовом стало нездійснення уповноваженими на це органами наданим законом повноважень щодо захисту законних інтересів держави.
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра через Дніпропетровську обласну прокуратуру скеровано лист в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 26.03.2025 за №52-2551 вих-25 на адресу МОН України щодо застосування прокуратурою заходів представницького характеру щодо визнання недійсним договору оренди державного майна №12/7868-51645 від 29.02.2024 та повернення приміщення навчальному закладу.
На адресу окружної прокуратури надійшов лист Міністерства №1/13534-25 від 27.06.2025 в якому зазначено, що Міністерство не є стороною укладання договорів оренди між балансоутримувачами, Регіональними відділеннями Фонду державного майна України та орендарями, а як орган управління, при зверненні балансоутримувачів щодо надання погодження на укладення, продовження та внесення змін до договорів оренди, розглядає питання на Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства (далі - Комісія) та надає пропозиції щодо погодження або відмови на укладення, продовження та внесення змін до таких договорів оренди та повідомляє Балансоутримувача про прийняте рішення.
Так, на підставі звернення Дніпровського фахового коледжу енергетичних та інформаційних технологій від 20.10.2023 № 360 (копія додається) та пропозиції Комісії (протокол № 29 від 03.11.2023), Міністерство надало позитивні висновки щодо передачі в оренду одноповерхову окремо стоячу будівлю гаражу, площею 78,15 м2, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, 6-Б, з метою розміщення автотранспортних засобів, терміном до 5-ти років і повідомило Балансоутримувача листом від 10.11.2023 №1/17679-23 (копія додається) про прийняте рішення.
Листами № 52-6380 вих-25 від 25.07.2025 та № 52-365 вих-26 від 19.01.2026 Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра повідомила МОН України, в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру», про застосування прокуратурою заходів представницького характеру щодо визнання недійсним договору оренди державного майна.
Таким чином беззаперечним є те, що МОН України з лютого 2024 року обізнані з тим фактом, що спірне майно передано в оренду відповідачу-3 з порушенням вимог ч. 1, 4, 6 Закону України «Про освіту», проте жодного заходу реагування ними вжито не було.
Аналогічна правова позиція щодо захисту порушених прав держави, у зв`язку із недотриманням вимог ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» (та суб`єктний склад) висвітлена у постанові Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2026 у справі №927/1261/25, постанові Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2026 у справі №904/1320/24 та у постанові Верховного Суду від 09.12.2025 у cправі №914/2231/24.
Таким чином доводи відповідача-3 ґрунтуються на довільному тлумаченні ст. 45 ГПК України.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників справи суд з урахуванням п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги із зазначених прокурором підстав підлягають задоволенню.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідачів 1, 2, 3 у рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди №12/7868-51645 нерухомого майна частини - гаражних боксів Літ.-Ж1, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б, що належить до державної власності, укладений 29.02.2024 між РЕГІОНАЛЬНИМ ВІДДІЛЕННЯМ ФОНДУ ДЕРЖАВНОГО МАЙНА УКРАЇНИ ПО ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ, ЗАПОРІЗЬКІЙ ТА КІРОВОГРАДСЬКІЙ ОБЛАСТЯХ (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ ЦЕНТРАЛЬНА, будинок 6; ідентифікаційний код 42767945), ДНІПРОВСЬКИМ ФАХОВИМ КОЛЕДЖЕМ ЕНЕРГЕТИЧНИХ ТА ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ (49127, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Каденюка Леоніда, будинок 6Б; ідентифікаційний код 00129320) та фізичною особою-підприємцем МОРОЗОМ ЮРІЄМ ОЛЕКСАНДРОВИЧЕМ ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Зобов`язати фізичну особу-підприємця МОРОЗА ЮРІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути ДНІПРОВСЬКОМУ ФАХОВОМУ КОЛЕДЖУ ЕНЕРГЕТИЧНИХ ТА ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ (49127, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Каденюка Леоніда, будинок 6Б; ідентифікаційний код 00129320) нерухоме майно - частину гаражних боксів Літ. - Ж1, площею 78.15 м2, за адресою: місто Дніпро, вулиця Леоніда Каденюка (Космонавта Волкова) 6-Б, та ДНІПРОВСЬКИЙ ФАХОВИЙ КОЛЕДЖ ЕНЕРГЕТИЧНИХ ТА ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ (49127, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул.Каденюка Леоніда, будинок 6Б; ідентифікаційний код 00129320) прийняти зазначене нерухоме майно за актом приймання-передачі.

Стягнути з РЕГІОНАЛЬНОГО ВІДДІЛЕННЯ ФОНДУ ДЕРЖАВНОГО МАЙНА УКРАЇНИ ПО ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ, ЗАПОРІЗЬКІЙ ТА КІРОВОГРАДСЬКІЙ ОБЛАСТЯХ (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ ЦЕНТРАЛЬНА, будинок 6; ідентифікаційний код 42767945) на користь ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ПРОКУРАТУРИ (49044, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ПРОСПЕКТ ДМИТРА ЯВОРНИЦЬКОГО, будинок 38; ідентифікаційний код 02909938) 1.774,94 грн (одну тисячу сімсот сімдесят чотири грн 94 к.) судового збору.

Стягнути з ДНІПРОВСЬКОГО ФАХОВОГО КОЛЕДЖА ЕНЕРГЕТИЧНИХ ТА ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ (49127, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул.Каденюка Леоніда, будинок 6Б; ідентифікаційний код 00129320) на користь ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ПРОКУРАТУРИ (49044, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ПРОСПЕКТ ДМИТРА ЯВОРНИЦЬКОГО, будинок 38; ідентифікаційний код 02909938) 1.774,93 грн (одну тисячу сімсот сімдесят чотири грн 93 к.) судового збору.

Стягнути з фізичної особи-підприємця МОРОЗА ЮРІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ПРОКУРАТУРИ (49044, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ПРОСПЕКТ ДМИТРА ЯВОРНИЦЬКОГО, будинок 38; ідентифікаційний код 02909938) 1.774,93 грн (одну тисячу сімсот сімдесят чотири грн 93 к.) судового збору.

Видати наказ(и) після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 18.06.2026.

Суддя С.А. Дупляк