КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 753/15299/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5996/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Каліушко Ф.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
за участю:
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідачки ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, згідно з яким, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив:
- стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за договором позики від 11 березня 2020 року у розмірі 3960311,37 грн, з яких: 2513311,75 грн - заборгованість з повернення позики, 1447062,62 грн - відсотки за період із 11 березня 2020 року до 18 березня 2024 року (включно);
- стягнути з ОСОБА_2 судові витрати понесені позивачем у розмірі 13420,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 березня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з умовами якого позивач передав відповідачці у власність грошові кошти в сумі 1812120,00 грн., що станом на дату укладання договору було еквівалентно 70025,00 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладання договору, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти до 11 лютого 2023 року.
Згідно з пунктом 2.2. договору позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 2.6. договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики.
Пунктом 2.4. договору встановлено, що про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі позивач або уповноважена ним особа надає відповідачці власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів.
За період користування позикою відповідачкою повернуто суму, еквівалентну 5500,00 доларів США. Повернення коштів здійснювалось нею у період із квітня до листопада 2020 року наступними платежами:
- еквівалент 1 000,00 доларів США у квітні 2020 року;
- еквівалент 1 000,00 доларів США у травні 2020 року;
- еквівалент 1 000,00 доларів США у червні 2020 року;
- еквівалент 1 000,00 доларів США у липні 2020 року;
- еквівалент 1 000,00 доларів США у вересні 2020 року;
- еквівалент 500,00 доларів США у листопаді 2020 року.
З огляду на викладене, відповідачка у встановлений строк (до 11 лютого 2023 року) не повернула суму позики в повному обсязі, чим порушила умови договору та взяті на себе зобов`язання.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 3470436,44 грн., яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 2513311,75 грн. та відсотків у сумі 957124,69 грн., а також судовий збір у розмірі 11759,95 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 1, а.с. 216-222).
В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11.03.2020 у розмірі 1812120,00 грн.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що відповідно до умов договору вона отримала позику у сумі 1812120,00 грн., а тому саме таку суму вона має повернути позивачу. 
Також, зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що договором позики від 11.03.2020 взагалі не передбачено оплатне користування грошовими коштами ОСОБА_2 , тобто не передбачено сплати відсотків боржником на користь позичальника.
При цьому, посилання на стягнення відсотків з суми боргу в іноземній валюті протирічить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц (т. 2, а.с. 41-45).
У судовому засіданні відповідачка підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11 березня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з умовами якого позивач передав відповідачці грошові кошти в сумі 1 812 120,00 грн, що за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладання договору становило 70 025,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти до 11 лютого 2023 року (пункт 1 договору).
Згідно з пунктом 2.2. договору позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 2.6. договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики.
Пунктом 2.4. договору встановлено, що про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі позивач або уповноважена ним особа надає відповідачу власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів.
Відповідно до пункту 2.6. договору позики, позика повертається частинами в наступному порядку:
2.6.1. Не пізніше 11 числа кожного місяця, починаючи з квітня 2020 року позичальник повертає частину позики у сумі, яка буде еквівалентна 2 000,00 доларам США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
2.6.2. У період із 11 січня 2023 року до 11 грудня 2023 року позичальник повертає частину позики у сумі, яка буде еквівалентна 2 025,00 доларам США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
2.6.3. У разі повернення позичальником частини позики у розмірі, більшому, ніж передбачено пунктом 2.6.1. цього договору, сторони укладають договір про внесення змін до цього договору, в якому визначають новий графік повернення позики.
За таких обстави, оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі пункту 2.2. вказаного договору, має визначатися за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день платежу.
Згідно з пунктом 3 договору, при неповерненні чи несвоєчасному повернені суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6 цього договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню у розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.
Відповідно до пункту 4 договору своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання грошей в сумі 1 812 120,00 грн, що еквівалентно 70 025,00 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладання договору, від позикодавця.
За період користування позикою відповідачкою повернуто суму, еквівалентну 5 500,00 доларів США. Повернення коштів здійснювалось відповідачем у період із квітня до листопада 2020 року наступними платежами:
- еквівалент 1 000,00 доларів США у квітні 2020 року;
- еквівалент 1 000,00 доларів США у травні 2020 року;
- еквівалент 1 000,00 доларів США у червні 2020 року;
- еквівалент 1 000,00 доларів США у липні 2020 року;
- еквівалент 1 000,00 доларів США у вересні 2020 року;
- еквівалент 500,00 доларів США у листопаді 2020 року.
Наявний в матеріалах справи договір позики є дійсним і не оспорювався в судовому порядку.
Враховуючи визначену в договорі еквівалентність позики у розмірі 70 025,00 доларів США та здійснення відповідачкою погашення основного зобов`язання у розмірі 5 500,00 доларів США, станом на 18 березня 2024 року заборгована сума позики складала 2 513 311,75 грн (64 525,00 доларів США (70 025,00 доларів США - 5 500,00 доларів США)).
Як суму заборгованості за договором позики у вищезазначеному розмірі, так і розрахунок позивача відповідачкою не спростовано.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
Також, у відповідності до положень ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язанняв іноземній валюті.
Згідно з п. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначати у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. 
Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові кошти, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (постанова Верховного Суду від 30.09.2019 в справі № 755/9348/15-ц, постанова Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 753/8945/19).
Таким чином, встановивши, що у порушення умов договору позики від 11.03.2020 відповідачка не виконала свої зобов'язання та не повернула позивачу у строк до 11.02.2023 у повному обсязі кошти за договором, а також те, що за домовленістю сторін сума, що підлягала сплаті у гривнях, на підставі п. 2.2 договору, має визначатися за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день платежу, суд першої інстанції, враховуючи визначену в договорі еквівалентність позики у розмірі 70025,00 доларів США та здійснення відповідачкою погашення основного зобов'язання у розмірі 5500,00 доларів США, дійшов обгрунтованого висновку про те, що станом на 18.03.2024 заборгована сума позики складала 2513311 грн. 75 коп.
Посилання апелянта на визначення суми позики тільки у гривні є безпідставним, з огляду на те, що змістом Договору позики сторони погодили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а саме у доларах США, та зобов'язання відповідача здійснювати погашення позики за середнім курсом долара США, розрахованого на день погашення.
Доводи апеляційної скарги про протиправність рішення суду першої інстанції в частині стягнення нарахованих процентів колегія суддів також вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, укладеним між сторонами договором позики не встановлений розмір і порядок одержання процентів за користування позичальником грошовими коштами. 
Разом з тим, положеннями ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.05.2021 у справі № 149/1499/18, правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов'язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом.
Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду термін "користування чужими грошовими коштами" (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; прострочення виконання грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст. 1048), так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст. 625 ЦК України).
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики.
Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, оскільки договором позики, укладеним між сторонами, передбачено грошове зобов'язання між сторонами саме у гривні, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України можуть і мають бути застосовані до спірних правовідносин.
При цьому, як вже зазначалося вище. п. 2.2 Договору позики передбачено, що позика повертається у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики.
Отже, наявність передбаченої в договорі позики валютної прив`язки визначає механізм розрахунку суми заборгованості, однак не змінює валюту зобов`язання, якою є гривня.
Таким чином, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача відсотків за користування отриманими в борг коштами за період з 11.03.2020 до 18.03.2024 у розмірі 957124,69 грн., нарахованих відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення в оскаржуваній частині не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про задоволення позовних вимог.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 29 травня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова