СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2026 року Справа № 640/2338/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №640/2338/21 
за позовом  ОСОБА_1 
до Дніпропетровської обласної прокуратури,
третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області 
про стягнення коштів,-
В С Т А Н О В И В:
У провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала адміністративна справа №640/2338/21 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якому позивачка просила:
- стягнути з Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 07 липня 2015 року по 26 грудня 2018 року в розмірі 611 079, 36 грн.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що починаючи з 09.12.2014 позивачка працювала на різних посадах в органах прокуратури Дніпропетровської області.
Відповідно до ч. 2 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” (вказана норма діяла в період з 26.10.2014 по 16.07.2015) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років та виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
З 16.07.2015 по теперішній час діяла нова редакція вказаної статті, відповідно до якої заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, чинної в період з 26.10.2014 по 31.12.2016, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:
з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, чинної в період з 01.01.2017 по 24.09.2019, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Вважаючи, що у спірному періоді позивачці не було доплачено 611 079, 365 грн., остання звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.02.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно зі статтею 90 Закону України 14.10.2014 № 1697-VII “Про прокуратуру”, в редакції до внесених 25.09.2019 змін, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Отже, прокуратура Дніпропетровської області фінансувалася в період з 2015 року по 2020 рік включно, головним розпорядником коштів відповідно до чинного законодавства.
За таких обставин, оскільки з часу набрання чинності Законом України “Про прокуратуру” розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет України, і видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” не передбачались, прокуратура Дніпропетровської області не мала правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Також зазначив, що рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 окреме положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 24.12.1997 № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що ч.2 ст. 152 Конституції.
Відповідач вважає, що дія п. 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного Кодексу України у частині, що стосується норм і положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII, втратила чинність з 26.03.2020.
За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.
Отже оплата праці позивача у вказаний період обґрунтовано здійснювалась на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”, а тому будь-яка протиправність дій або бездіяльність з боку Дніпропетровської обласної прокуратури щодо позивача відсутня.
За таких обставин, оскільки з часу набрання чинності Законом України “Про прокуратуру” розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет України, і видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” не передбачались, Дніпропетровська обласна прокуратура не мала правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи зазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 58-64).
Позивачка надала відповідь на відзив на позовну заяву, в якій не погоджується з позицією відповідача та просить позовні вимоги задовольнити (а.с. 70-73).
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду” №2825-ІХ, визначено Ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.
На виконання вимог Закону України “Про внесення зміни до пункту 2 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду” щодо забезпечення розгляду адміністративних справ” (далі - Закон) наказом ДСА України від 16.09.2024 №399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок №399).
На виконання положень Закону № 2825-IX та відповідно до Порядку № 399, матеріали даної адміністративної справи передано на розгляд до Сумського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Сумського окружного адміністративного суду, дана справа передана судді Прилипчуку О.А.
Ухвалою суду від 31.03.2026 прийнято справу до свого провадження, розгляд адміністративної справи розпочато спочатку зі стадії відкриття провадження у справі та проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Відповідач надав додаткові пояснення, де зазначив, що Дніпропетровська обласна прокуратура заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відповідно до сформованої правової позиції у цій справі, яка викладена у відзиві на позовну заяву (а.с. 104-107).
Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області надано відзив на позовну заяву, де, серед іншого, зазначено, що згідно зі ст.ст. 89, 90 Закону № 1697-VII фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Частинами 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
У задоволенні позовної заяви просить відмовити (а.с. 126-129).
Ухвалою суду від 08.06.2026 у задоволенні заяви Дніпропетровської обласної прокуратури про розгляд справи в порядку загального позовного провадження справи відмовлено.
Ухвалою суду від 08.06.2026 у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 працювала на різних посадах в органах прокуратури Дніпропетровської області, а саме:
- з 09.12.2014 по 11.03.2015 на посаді прокурора Павлоградської міжрайонної прокуратури зі строком стажування один рік;
- з 11.03.2015 по 15.04.2015 на посаді прокурора Павлоградської міжрайонної прокуратури;
- з 15.04.2015 по 08.05.2015 на посаді прокурора прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська на період відпустки по догляду за дитиною працівника;
- з 08.05.2015 по 15.12.2015 на посаді старшого прокурора прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська на період відпустки по догляду за дитиною штатного працівника;
- з 15.12.2015 по 26.12.2018 на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 (а.с. 18-20).
Розглянувши запит представника позивача від 06.11.2020 №60657-20 стосовно розміру посадового окладу ОСОБА_1 за час перебування на посадах в органах прокуратури за період з 01.07.2015 по 26.12.2018, Дніпропетровська обласна прокуратура листом № 21-77вих.20 від 12.11.2020 повідомила, що структура та умови оплати праці з 14.06.2012 встановлюються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури” зі змінами, відповідно до якої посадовий оклад ОСОБА_1 на займаних нею посадах з 01.07.2015 по 26.12.2018 (останній робочий день згідно наказу прокуратури Дніпропетровської області від 18.12.2018 №1622к) становить:
- з 01.07.2015 по 14.12.2015 щомісяця 1444 гривні - старший прокурор прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська,
- з 15.12.2015 по 05.09.2017 щомісяця 2048 гривень - прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури №4,
- з 06.09.2017 по 26.12.2018 щомісяця 5660 гривень - прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури №4.
Інформація про розмір заробітної плати, яка їй була б нарахована у період з 01 липня 2015 по 26 грудня 2018 у органах прокуратури Дніпропетровської області у визначений у запиті період на підставі ч. 3 статті 81 Закону України “Про прокуратуру”, з урахуванням висновків Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 в прокуратурі Дніпропетровської області відсутня (а.с. 23).
Вважаючи, що відповідачем в силу норм ч. 3 статті 81 Закону України “Про прокуратуру” недоплачена заробітна плата, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014 (далі по тексту- Закон №1697-VII).
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №1697-VІІ прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Статтею 16 Закону №1697-VІІ визначені гарантії незалежності прокурора, однією з яких є належне матеріальне, соціальне та пенсійне забезпечення прокурора.
Відповідно до частини 2 статті 81 Закону №1697-VІІ (в редакції Закону України від 02.07.2015 року №578-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень» (далі- Закон №578-VIII)) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Розмір посадового окладу прокурорів визначений частиною 3 статті 81 Закону, яка протягом спірного в цій справі періоду (2015-2017 роки) передбачала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01.07.2015 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2016 11 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2017 12 мінімальних заробітних плат.
При цьому з 01.01.2017 року посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
В свою чергу 25.09.2019 року посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Разом з тим, 01.01.2015 року набрав чинності Закон №79-VIII, яким внесено зміни до пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та установлено, що стаття 81 Закону №1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання приписів пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України постановою від 30.09.2015 року №763 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505» вніс зміни до постанови №505, якими затвердив нові схеми посадових окладів працівників прокуратур.
Суд зазначає, що законодавець, наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок виплати та розміри заробітної плати прокурора, запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81Закону №1697-VІІ нормативне регулювання заробітної плати прокурора, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною першою статті 8 Конституції України.
Надалі, Конституційний Суд України Рішенням від 26.03.2020 року №6-р/2020 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частинами 1 та 2 статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічні за змістом положення містяться в частині 1 статті 91 Закону України від 13.07.2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі- Закон №2136-VIII).
Порядок виконання рішень та висновків Конституційного Суду України регламентовано положеннями статті 97 Закону №2136-VIII, відповідно до частини першої якої Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Керуючись зазначеними нормами Закону №2136-VIII, Конституційний Суд України в Рішенні від 26.03.2020 року №6-р/2020 встановив, що норма Бюджетного кодексу України, яка була визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Варто зазначити, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.
Тобто шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
Згідно з частиною 3 статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Отже, положення частини 3 статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не повинно здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово підтверджував висловлену ним юридичну позицію згідно з якою відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна та моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування (рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, від 07.04.2021 року №1-р(II)/2021, від 21.07.2021 року №4-р(II)/2021).
Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.
Як було зазначено вище стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином:
а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй;
б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.09.2016 №6-рп/2016).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.06.2019 року №6-р/2019 наголошував, що верховенство права як один із засадничих конституційних приписів слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 року №6-р/2019).
Суд зазначає, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.
Дійсно, в Україні відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди, у зв`язку з чим можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку.
Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 року у справі №757/25182/23-ц підкреслив, що Конституція України закріплює принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який має не лише політичний чи моральний, а й юридичний характер, оскільки держава та її органи зобов`язані нести публічно-правову відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх конституційних обов`язків, а також забезпечити ефективний міжнародно-правовий та/або конституційно-правовий механізм захисту порушених прав відповідно до статей 55 і 152 Конституції України, остання з яких прямо покладає на державу обов`язок відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану актами або діями, що визнані неконституційними.
Зважаючи на наведене, суд констатує, що з 01.01.2015 року було обмежено розмір посадових окладів працівників прокуратури, у зв`язку із дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який згодом було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020.
Визнання зазначеного положення Бюджетного кодексу України таким, що не відповідає Конституції України, засвідчило його невідповідність конституційним гарантіям належного матеріального забезпечення прокурорів як складової їх незалежності та зумовило виникнення у осіб, до яких воно застосовувалося, права на оцінку наслідків такого регулювання з точки зору наявності шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, та на її відшкодування (за умови встановлення факту її завдання внаслідок дії неконституційного акта) і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Суд зазначає, що Верховний Суд у своїй постанові від 20.12.2023 року у справі №420/17886/21 слушно зауважив, що шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта і відсутність передбаченого частиною третьою статті 152 Конституції України спеціального закону, який установлює порядок відшкодування зазначеної шкоди не звільняє державу від обов`язку здійснити таку компенсацію.
Відповідаючи на питання, який орган слід вважати належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної фізичним чи юридичним особам актами або діями, що визнані неконституційними та оцінюючи доводи прокуратури про те, що таким органом є Державна казначейська служба України, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правовий спір (пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України), тому однією зі сторін цього спору (учасником правовідносин) є суб`єкт владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.
За загальним правилом, визначеним у частині четвертій статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень виступає відповідачем в адміністративній справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом, оскільки, як було зазначено вище, метою вирішення спору у сфері публічно-правових відносин є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц виклала правовий висновок, відповідно до якого у спорах про відшкодування шкоди державою остання бере участь у справі як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно таку шкоду. При цьому, залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Враховуючи наведене, суд констатує, що належним відповідачем у справі за даним позовом про відшкодування шкоди, завданої дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, є відповідний орган прокуратури, який безпосередньо здійснював нарахування заробітної плати такому прокурору, як орган державної влади діями якого було заподіяно таку шкоду, а саме: Дніпропетровська обласна прокуратура.
Означені висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 24.02.2026 року по справі №160/6949/20.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог та підстав позову, суд зазначає, що позивач визначила матеріальною шкодою, завданій їй, виключно посадовий оклад, обрахований виходячи із ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 року по 26.12.2018 року без урахування інших виплат.
Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Таким чином суд проводить обрахунок матеріальної шкоди виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час.
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2015 рік, позивач відпрацювала:
- в липні 23 із 23 робочих днів;
- в серпні 13 із 20 робочих днів;
- в вересні 5 із 22 робочих днів;
- в жовтні 21 із 21 робочих днів;
- в листопаді 16 із 21 робочих днів;
- в грудні 23 із 23 робочих днів.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.
Отже посадовий оклад позивача
- з 01.07.2015 року мав становити 12180,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 218,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.07.2015 року * 10);
- з 01.09.2015 року мав становити 13780,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 378,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.09.2015 року) * 10).
Разом з тим, відповідачем посадовий оклад позивача був визначений з 01.07.2015 по 31.12.2015 в розмірі 1444,00 грн.х6=8664 грн.
Суд враховує, що в серпні 2015 року позивач перебувала у відпустці за власний рахунок терміном 2 календарних дні, а тому посадовий оклад за спірний період підлягав обрахунку виходячи із розміру 8664,00 грн.-(1444,00грн. (посадовий оклад)/20 (кількість робочих днів у серпні 2015 року)х2)= 8519,60грн.
Враховуючи, що позивач в серпні 2015 року позивач перебувала у відпустці за власний рахунок терміном 2 календарних дні, а тому у серпні обрахунок посадового окладу підлягав обрахунку виходячи із розміру передбаченим ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 12180 грн. –(12180 грн /20)х2)=10692,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, посадовий оклад позивача в період з 01.07.2015 по 31.12.2015 мав становити 77992, 00 грн. (12180,00+10692, 00грн.+13780,00 х4).
Отже матеріальна шкода за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року становить 69472,40 грн., виходячи із наступного розрахунку: 77992, 00 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) -8519,60 грн.(сума посадового окладу визначена відповідачем за спірний період).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2016 рік, позивач відпрацювала:
- в січні 19 із 19 робочих днів;
- в лютому 21 із 21 робочих днів;
- в березні 22 із 22 робочих днів;
- в квітні 16 із 21 робочих днів;
- в травні 16 із 20 робочих днів;
- в червні 19 із 20 робочих днів;
- в липні 22 із 22 робочих днів;
- в серпні 22 із 22 робочих днів;
- в вересні 2 із 22 робочих днів;
- в жовтні 20 із 20 робочих днів;
- в листопаді 22 із 22 робочих днів;
- в грудні 18 із 22 робочих днів.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону №1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
Отже посадовий оклад позивача
- з 01.01.2016 року мав становити 15158,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 378,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2016 року) * 11;
- з 01.05.2016 року мав становити 15950,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 450,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2016 року) * 11;
- з 01.12.2016 року мав становити 17600 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 600,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.12.2016 року) * 11 .
Враховуючи вищевикладене, посадовий оклад позивача в період з 01.01.2016 по 31.12.2016 мав становити 189882, 00 грн. (15158,00 грн. х 4+15950,00 грн. х7+17600,00 грн).
Разом з тим, відповідачем посадовий оклад позивача був визначений з 01.01.2016 по 31.12.2016 в розмірі 2048,00 грн.х12=24576 грн.
Суд враховує, що в травні 2016 року позивач перебувала у відпустці за власний рахунок терміном 3 календарних днів, а тому посадовий оклад за травень 2016 року період підлягав обрахунку виходячи із розміру 24576 грн.-(2048,00грн. (посадовий оклад)/20 (кількість робочих днів у травні року)х3)= 24268,80грн.
Враховуючи, що позивач у травні 2016 року перебувала у відпустці за власний рахунок терміном 3 календарних дні, а тому у травні посадовий оклад підлягав обрахунку виходячи із розміру передбаченим ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 15950,00 грн. –(15950,00 грн /20)х3)=13575,50 грн.
Таким чином, посадовий оклад позивача в період з 01.01.2016 по 31.12.2016 мав становити 187682,50 грн. (15158,00 грн. х 4+13750,50 грн.+15950,00 грн. х6+17600,00 грн).
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року становить 163413,70 грн., виходячи із наступного розрахунку: 187682,50 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) –(24268,80грн.(сума посадового окладу визначена відповідачем за спірний період).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2017 рік, позивач відпрацювала:
- в січні 20 із 20 робочих днів;
- в лютому 20 із 20 робочих днів;
- в березні 22 із 22 робочих днів;
- в квітні 19 із 19 робочих днів;
- в травні 20 із 21 робочих днів;
- в червні 20 із 20 робочих днів;
- в липні 6 із 21 робочих днів;
- в серпні 22 із 22 робочих днів;
- в вересні 21 із 21 робочих днів;
- в жовтні 21 із 21 робочих днів;
- в листопаді 22 із 22 робочих днів;
- в грудні 20 із 20 робочих днів.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.
Отже посадовий оклад позивача
- з 01.01.2017 року мав становити 19200,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 600,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року) * 12.
Враховуючи вищевикладене, посадовий оклад позивача в період з 01.01.2016 по 31.12.2016 мав становити 230400,00 грн. ( 19200,00х12 грн).
Разом з тим, відповідачем посадовий оклад позивача був визначений з 01.01.2017 по 31.12.2017 в розмірі 2048,00 грн.х9+ 2048/30х5+5660/30х25+5660х3 =38421,99 грн.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року становить 191978,01 грн., виходячи із наступного розрахунку: 230400,00 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) –(38421,99 грн.(сума посадового окладу визначена відповідачем за спірний період).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2018 рік, позивач відпрацювала:
- в січні 21 із 21 робочих днів;
- в лютому 20 із 20 робочих днів;
- в березні 21 із 21 робочих днів;
- в квітні 16 із 19 робочих днів;
- в травні 21 із 21 робочих днів;
- в червні 20 із 20 робочих днів;
- в липні 22 із 22 робочих днів;
- в серпні 16 із 22 робочих днів;
- в вересні 5 із 20 робочих днів;
- в жовтні 21 із 22 робочих днів;
- в листопаді 21 із 22 робочих днів;
- в грудні 14 із 20 робочих днів.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2018 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривень.
Отже посадовий оклад позивача
- з 01.01.2018 року мав становити 21144,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 762,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року) * 12).
Враховуючи вищевикладене, посадовий оклад позивача в період з 01.01.2018 по 26.12.2018 мав становити 253728, 00 грн. ( 21144,00 грн х 12 місяців).
Разом з тим, відповідачем посадовий оклад позивача був визначений з 01.01.2018 по 26.12.2018 в розмірі 5056,00 грн.х12=60672 грн.
Суд враховує, що в серпні 2018 року позивач перебувала у відпустці за власний рахунок терміном 1 календарний день та у грудні 2018 року відпрацювала не повний робочий місяць (звільнилася 26.12.2018- 3 робочих днів не відпрацьовано), а тому посадовий оклад за наведені місяці підлягав обрахунку виходячи із наступного розміру:
-серпень 2018 року 5056,00 грн.-(5056,00грн. (посадовий оклад)/22 (кількість робочих днів у травні року)х1)= 4826,18 грн.;
-грудень 2018 року 5056, 00 грн.- (5056,00грн. (посадовий оклад)/20 (кількість робочих днів у грудні року)х3)= 4297,60 грн.
Отже, за період з 01.01.2018 по 26.02.2018 відповідачем було обраховано виходячи із суми 5056 грн.х10+4826,18 грн.+4297, 60 грн.= 59683,78 грн.
Враховуючи, що позивач в серпні 2018 року перебувала у відпустці за власний рахунок терміном 1 календарний день та у грудні 2018 року відпрацювала не повний робочий місяць (звільнилася 26.12.2018- 3 робочих днів не відпрацьовано), а тому:
- у серпні 2018 року посадовий оклад підлягав обрахунку виходячи із розміру передбаченим ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 21144,00 грн. –(21144,00,00 грн /22)х1)= 20182,91 грн.
- у грудні 2018 року посадовий оклад підлягав обрахунку виходячи із розміру передбаченим ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 21144,00 грн. –(21144,00,00 грн /20)х3)= 17972,40 грн.
Враховуючи вищевикладене, посадовий оклад позивача виходячи із розміру передбаченим ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» в період з 01.01.2016 по 28.12.2016 мав становити 249595,31 грн. (21144,00 грн. х 10 місяців+20182,91грн.+ 17972,40 грн.).
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2018 року по 26.12.2018 року становить 189911,53 грн., виходячи із наступного розрахунку: 249595,31 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 59683,78 грн.(сума посадового окладу визначена відповідачем за спірний період).
З огляду на вищевикладене, матеріальна шкода за період з 01.07.2015 року по 26.12.2018 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час становить 69472,40 + 163413,70+191978,01+189911,53 = 614730,64грн.
Таким чином, загальна сума фактично виплачених позивачу сум заробітної плати, премій, надбавок та інших виплат становить 614730,64грн, при цьому, до цієї суми судом не включено нараховані позивачеві премії, виплати на відпустку, індексація, доплата за вислугу років, матеріальну допомогу на оздоровлення, допомогу на соціально-побутові потреби, оскільки розрахунок зазначених виплат та у зазначені періоди здійснюється в особливому порядку та позивачем не заявлявся в межах позову.
Таким чином, суд доходить висновку, що матеріальна шкода, завдана позивачу дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, становить 614730,64грн.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, код ЄДРПОУ 02909938), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення коштів – задовольнити.
Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 614730,64 грн., завданої законом, що визнаний неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.А. Прилипчук