ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2026 р. 	Справа № 440/10425/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 (суддя: Г.В. Костенко, м. Полтава) по справі № 440/10425/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Полтавській області   
про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Полтавській області (далі - ГУ ДПС в Полтавській області, відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.01.2025 №Ф-880, видану ГУ ДПС України у Полтавській області до ОСОБА_1 ..
В обґрунтування позовних вимог послалась на протиправність вимоги від 06.01.2025 №Ф-880, якою встановлено суму заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 4810,01 грн., оскільки ОСОБА_1 ще 10.07.2014 припинила підприємницьку діяльність, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, осіб-підприємців та громадських формувань. Таким чином, відсутність офіційного підтвердження статусу фізичної особи-підприємця виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, у зв`язку з чим відсутні підстави для участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Крім того, зауважила, що станом на дату припинення діяльності як підприємцем жодної заборгованості за позивачкою не рахувалось, а тому невідомо яким чином вона виникла.
Також, зауважила, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) направлена позивачем з порушенням вимог ч. 2 ст. 42 Податкового кодексу України, зокрема вимога ф-880 від 06.01.2025 направлена на колишню адресу ОСОБА_1 , де вона проживала до 2012 року, в той час як з 2015 року позивач проживає у Великобританії та не є податковим резидентом України.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі № 440/10425/25 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС України у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, код ЄДРПОУ ВП 44057192) про визнання протиправною та скасування вимоги задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Полтавській області від 06.01.2025 №Ф-880.
Стягнуто з Головного управління ДПС України у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, код ЄДРПОУ ВП 44057192) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривен двадцять копійок).
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі № 440/10425/25 з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивач відповідно до вимог Наказу МФУ № 1588 від 09.12.2011 «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів» після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.
Отже, враховуючи, що, згідно з наданою Управлінням Пенсійного фонду України в м. Кременчуці інформацією в інтегрованій картці платника податків по єдиному внеску станом на 01.10.2013, у ОСОБА_1 рахувалася заборгованість в сумі 6822,10 гривень (з яких 16.06.2014 суми 2000,00 грн. та 12,09 грн. стягнуто з платника в межах виконавчого провадження), податковим органом відповідно до п. 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Мінфіну від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція №449), було правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-880 від 06.01.2025 по ОСОБА_1 , яку направлено боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення та повернуто відміткою поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».
Пояснив, що, за правилами абзацу 23 пункту 4 Розділу VI Інструкції №449, у разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Таким чином, дата вручення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.01.2025 № Ф-880 є 30.01.2025.
Крім того, повідомив, що відповідач був позбавлений можливості висловити власну позицію у суді першої інстанції, оскільки ухвала про відкриття провадження надійшла в електронному суді ГУ ДПС в Полтавській області за день до ухвалення рішення по суті.
Позивач, у надісланому до суду відзиві, підтримала власну позицію та зазначила, що відповідач проігнорував право надання доказів до суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для їх врахування під час апеляційного перегляду справи.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2026 витребувано з Головного управління ДПС у Полтавській області засвідчені належним чином копії документів щодо підстав нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску, витяг з інтегрованої картки платника податків за весь період і на всю суму спірної заборгованості (2012-2014 роки), а також документів, на підставі яких відбулось списання заборгованості по ЄСВ в межах виконавчих проваджень, внаслідок чого борг з 6822,10 грн. було зменшено до 4810,01 грн..
На виконання вищевказаної ухвали відповідач надіслав до суду апеляційної інстанції пояснення, до яких долучив витяги з інтегрованих карток платника податків та повідомив, що з моменту формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-800 від 06.01.2025 до моменту направлення узгодженої вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-800-У від 06.01.2025 до Автозаводського ВДВС сума боргу по вимозі про сплату боргу (недоїмки) не змінювалась і становила 4810,01 гривень. Станом на 26.03.2026 заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не погашена та становить 4810,01 грн..
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 12.09.2011 по 10.07.2014 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку в Головному управлінні ДПС в Полтавській області як платник податків.
05 березня 2025 року позивач отримала повідомлення від ПриватБанку про арешт банківських рахунків в порядку виконавчого провадження, що було відкрито на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-880 від 6 січня 2025 року, виданої Головним управлінням ДПС у Полтавській області.
16 березня 2025 року позивач звернулася до ГУ ДПС в Полтавській області з письмовим зверненням, в якому зазначила, що не отримувала зазначену вимогу, не є резидентом України з вересня 2015 року (а, отже, не має обов`язку сплачувати внески на соціальне страхування в Україні) та просила скасувати зазначену Вимогу. 
28 березня 2025 року отримала відповідь від ГУ ДПС в Полтавській області, в якій було зазначено, що вимога була сформована на підставі нібито несвоєчасної сплати ЄСВ у 2013, 2014 роках, включаючи штрафи та пеню, виявлені під час інвентаризації у січні 2025 року. Вказано на дані інформаційно-комунікаційних систем, згідно з якими станом на 01.10.2013 у позивача начебто була наявна заборгованість по єдиному внеску в сумі 6822,10 грн.. 16 червня 2014 року в межах виконавчого провадження було начебто зараховано 2012,09 грн.. Через несвоєчасність сплати, "автоматично" була нарахована штрафна санкція в сумі 201,12 грн. та пеня в сумі 1028,12 грн.. Також, на підставі Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, було нараховано (1) штраф у розмірі 10%, починаючи з 31 грудня 2014 року; (2) штраф у розмірі 20%, починаючи з 1 січня 2015 року; та (3) пеню в розмірі 0,1% на суму недоїмки за кожен день просрочення.
У даному листі зазначено, що вимога направлена на адресу реєстрації в Україні, однак 30 січня 2025 року повернута з позначкою "за закінченням терміну зберігання". Таким чином, ГУ ДПС в Полтавській області вважала її врученою саме цієї дати і через 10 днів передала її на примусове виконання. 
23 квітня 2025 року позивач повторно звернулася до ГУ ДПС в Полтавській області із проханням надати копію вимоги, документи щодо інвентаризації заборгованості та розрахунок заборгованості.
21 травня 2025 року позивач отримала відповідь, яка підтвердила що станом на 16 травня 2025 року заборгованість по ЄСВ складала 4810,01 грн..
05 червня 2025 року позивач звернулась до ДПС України з адміністративною скаргою, в якій просила скасувати вимогу на підставі неналежного повідомлення та відсутності законних підстав для нарахування боргу.
24 червня 2025 року ДПС України надіслала позивачу електронний лист із рішенням, що вимога не може бути предметом адміністративного оскарження через пропуск строків на оскарження.
27 червня 2025 року ДПС України надіслала позивачу електронний лист із рішенням про залишення скарги без розгляду.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.01.2025 №Ф-880 на суму 4810,01 грн., яку позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки під час припинення підприємницької діяльності не було виявлено заборгованості по ЄСВ за ОСОБА_1 та з того часу позивач не отримувала жодних вимог чи повідомлень про нарахування штрафів чи пені за 2013, 2014 роки, а фактів несвоєчасної сплати ЄСВ встановлено не було, нарахування позивачу заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 4810,01 грн., на підставі податкової вимоги від 06.01.2025 №Ф-880 на суму 4810,01 грн., є неправомірним, у зв`язку з чим остання підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні відносини урегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
У статті 1 Закону № 2464-VI закріплено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з пунктом 11 статті 9 Закону № 2464, у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, нараховується пеня, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із Законом.
Згідно з пп. 2 п. 2 розділу VII Фінансові санкції Інструкції № 449 (в первинній редакції), відповідно до частини одинадцятої статті 25 Закону, до платників, визначених підпунктами 1 - 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, фіскальні органи застосовують штрафні санкції у таких розмірах:
за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення у період до 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.
За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення, починаючи з 01 січня 2015 року та надалі, накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
При цьому складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за формою згідно з додатком 12 до цієї Інструкції.
Розрахунок цієї фінансової санкції здійснюється на підставі даних інформаційної системи фіскального органу.
За правилами п. 5 розділу VII Фінансові санкції Інструкції №449, на суму недоїмки платнику єдиного внеску нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.
Нарахування пені починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.
Положеннями частини дванадцятої статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 2464-VI, рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Абзацом 12 пункту 4 статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки.
Відповідно підпункту 3 пункту 11.18 розділу XI Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 за № 1588 (далі - Порядок), внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця чи незалежної професійної діяльності фізичної особи, здійснюється у разі внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця - з дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Підпунктом 4 пункту 11.18 розділу XI Порядку передбачено, що державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.
Згідно з підпунктом 6 пункту 11.18 розділу XI Порядку, після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.
Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.
Відповідно до статті 25 Закону № 2464 та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Мінфіну України від 20.04.2015 за № 449 (далі - Інструкція), податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у пункті 1 статті 4 Закону № 2464, протягом 20 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Відповідно до абзацу 23 пункту 4 Розділу VI Інструкції, у разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дати змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Згідно з пунктом 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 за № 449 (у редакції Наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 за № 469) та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953, при формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера "Ю" (вимога до юридичної особи) або "Ф" (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера "У" (узгоджена вимога). В третій частині літера "У" (інформація щодо узгодження вимоги) проставляється у разі надсилання: платнику узгодженої вимоги внаслідок процедури оскарження; вимоги до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства відповідно до цієї Інструкції.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що до 01.10.2013 адміністрування єдиного внеску здійснювалось органами Пенсійного фонду України, так зокрема п. 3 ст. 9 Закону (в редакції, що діяла до прийняття Закону України від 04.07.2013 №406-VІІ) встановлював, що обчислення єдиного внеску територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до територіальних органів Пенсійного фонду, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Надалі, у зв`язку з прийняттям Закону України від 04.07.2013 №406-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» функції адміністрування єдиного внеску були передані органам доходів і зборів.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 припинила свою діяльність 10.07.2014 відповідно до витягу з ЄДРЮОФО та ГФ (запис 25850060004019238).
Відповідно до листа ГУ ПФУ в Полтавській області від 16.06.2025 №1600-0505-6/46267, доданого відповідачем до апеляційної скарги, ФОП ОСОБА_1 , РНОКП НОМЕР_1 , перебуває на обліку в управлінні як приватний підприємець з 12.09.2011.
За період з 01.01.2012 по 30.06.2013 було нараховано єдиний внесок за себе в загальній сумі 6960,48 грн., а саме по роках:
- за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, в сумі 4572,42 грн. (вимога №ф-1974 від 07.05.2013 року);
- за період з 01.01.2013 по 30.06.2013, в сумі 2388,06 грн. (вимога №ф-4312 від 05.08.2013 року).
З 12.09.2011 по 31.12.2011 єдиний внесок не нараховувався.
Додатково було нараховано фінансову санкцію за несвоєчасну сплату внесків, а саме: №4974 від 31.07.2013 в сумі 31,62 грн.. Фактично сплачено єдиного внеску за період з 01.01.2011 по 30.09.2013 - 170,00 грн.. 
Виходячи з вищевикладеного, станом на 30.09.2013 загальна недоїмка зі сплати єдиного внеску становила 6822,10 грн., з них 6790,48 грн. - єдиний внесок, та 31,62 грн. - штрафна санкція і пеня).
Колегією суддів з наявних в матеріалах справи копій інтегрованої картки платника податку ОСОБА_1 встановлено, що станом на 30.06.2014 за позивачем рахувалась недоїмка в розмірі 4795,39 грн. та залишок несплаченої пені 14,62 грн. (разом 4810,01 грн.), яка також рахується і станом на 31.12.2024.
Отже, відповідно до ІКП позивача, сума боргу 4810,01 грн. утворилась наступним чином: 6822,10 грн. (борг за даними ГУ ПФУ в Полтавській області станом на 01.10.2023) - 12,09 грн. (стягнуто в межах виконавчого провадження по платіжному дорученню №6263 від 16.06.2014) - 2000,00 грн. (стягнуто в межах виконавчого провадження по платіжному дорученню №6263 від 16.06.2014) = 4810,01 грн..
Таким чином, за позивачем зберігається заборгованість з єдиного внеску в розмірі 4810,01 грн., тобто яка виникла до припинення ОСОБА_1 своєї підприємницької діяльності, у зв`язку з чим ГУ ДПС в Полтавській області було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-880 від 06.01.2025 по ОСОБА_1 , яку направлено боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Щодо доводів позивача про нібито відсутність у неї заборгованності зі сплати ЄСВ з огляду на те, що ОСОБА_1 було припинено підприємницьку діяльність 10.07.2014, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців» (в редакції станом на дату припинення позивачем підприємницької діяльності) не містить обмежень, які б унеможливлювали реєстрацію припинення ФОП за наявності податкового боргу, така реєстрація зупиняє нарахування ЄСВ та податків. Однак у спірному випадку борг по ЄСВ виник у період діяльності ФОП ОСОБА_1 ..
Колегія суддів відхиляє доводи позивача, з якими помилково погодився суд першої інстанції, щодо неналежного надсилання ОСОБА_1 спірної вимоги, з огляду на таке.
Згідно з пункту 42.2 статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Відповідно до пункту 42.5 статті 42 ПК України, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Відповідно до пункту 45.1 статті 45 ПК України, податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Положеннями пункту 59.1 статті 59 ПК України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Строк давності, визначений пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу для стягнення податкового боргу, у такому випадку розпочинається не раніше дня виникнення податкового боргу у сумі, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 59.3 статті 59 Податкового кодексу України , податкова вимога разом з детальним розрахунком суми податкового боргу надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Положеннями пункту 59.5 статті 59 ПК України передбачено, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку направлення податковими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 №610 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.07.2017 за №902/30770, податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується податковим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.
Пунктом 2 розділу ІІ вказаного Порядку визначено, що податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.
Пунктом 1 розділу IV Порядку встановлено, що податкова вимога разом з детальним розрахунком суми податкового боргу надсилається (вручається) не раніше першого робочого дня після закінчення встановленого Кодексом граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Абзацами 1-3 пункту 5 розділу IV Порядку встановлено, що сформована в ІКС податкова вимога надсилається (вручається) платнику податків у паперовій та/або електронній формі.
Податкова вимога, що надсилається (вручається) у паперовій формі, у день її формування в ІКС друкується у двох примірниках, підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) податкового органу, скріплюється печаткою податкового органу та не пізніше наступного робочого дня один примірник надсилається (вручається) платнику податків, другий долучається до справи платника податків.
Платникам податків, які подають звітність в електронній формі та/або пройшли електронну ідентифікацію онлайн в електронному кабінеті та подали заяву про бажання отримувати документ через електронний кабінет, податкові вимоги можуть надсилатися в електронній формі засобами електронного зв`язку з дотриманням Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Податкова вимога вважається належним чином надісланою (врученою) платнику податків, якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою, а для фізичної особи (її законного чи уповноваженого представника) - місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків (його законному чи уповноваженому представникові), або надіслана в електронний кабінет засобами ІКС з дотриманням вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» (абзац перший пункту 6 розділу IV Порядку).
У абз. 4 п.6 розділу IV Порядку передбачено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
З матеріалів справи вбачається, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.01.2025 № Ф-880 була надіслана ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , однак поштове відправлення повернуто з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Колегія суддів зазначає, що перебування позивача за кордоном не вказує на неналежне виконання відповідачем обов`язку щодо надіслання спірної вимоги, остання була направлена за адресою, за якою ОСОБА_1 бралась на облік як платник податків у контролюючому органі. Доказів повідомлення податковий орган про зміну податкової адреси ОСОБА_1 , а також про надіслання заяви про отримання документів в електронному вигляді, матеріали справи не містять.
Отже, враховуючи, що лист повернуто до контролюючого органу з відміткою «за закінченням терміну зберігання», у розумінні пунктів 42.2 та 42.5 статті 42 ПК України податкова вимога вважається належним чином врученою.
Судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі, що сума податкового боргу (4810,01 грн.) не сплачена ОСОБА_1 ані на дату звернення до суду з цим позовом, ані на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Доказів протилежного позивачем не надано, а колегією суддів не встановлено.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо відсутності підстав для врахування доказів, поданих відповідачем до суду апеляційної інстанції, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 про відкриття провадження у справі з наданням 15-тиденного строку для подання відзиву була отримана ГУ ДПС у Полтавській лише 21.10.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 32 зворот).
Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції у даній справі було ухвалено 30.10.2025, суд апеляційної інстанції констатує, що відповідач був позбавлений права подання відзиву у п`ятнадцятиденний строк з моменту вручення ухвали від 04.08.2025, а тому відсутні підстави для неврахування доданих відповідачем документів під час апеляційного перегляду справи.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Разом з цим, як визначено частиною першою цієї статті, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Однак, позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, та не спростовано наведені контролюючим органом дані, із наданням доказів, які б свідчили про неправомірність прийнятих рішень.
Враховуючи викладене та наявність у позивача несплаченого податкового боргу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправним та скасування податкової вимоги від 06.01.2025 № Ф-880, що в свою чергу, зумовлює скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського Суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Згідно статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Пунктом 2 частини першої 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі № 440/10425/25 підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 по справі № 440/10425/25 - скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Полтавській області - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Т.С. Перцова   Я.М. Макаренко