ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 червня 2026 року справа №200/7295/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Пивовар І.В., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 200/7295/25 (головуючий суддя І інстанції – Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати у 2025 році грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної відпустки;
- зобов`язати нарахувати грошову допомогу, що виплачується з наданням щорічної основної відпустки, на підставі заяви від 30.06.2025;
- стягнути моральну шкоду в сумі 10 000,00 гривень.
В обґрунтування позову зазначила, що до 14.08.2025 працювала на посаді провідного спеціаліста відділу з питань громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області, яка належить до посади державної служби.
Тричі протягом 2025 року перебувала у щорічній основній відпустці: з 21.04.2025 по 05.05.2025, з 25.06.2025 по 27.06.2025 та з 14.07.2025 по 25.07.2025, що сумарно складає 30 днів, тобто щорічна основна відпустка у 2025 році використана позивачем в повному обсязі згідно із графіком відпусток. 
До кожної заяви про надання частини щорічної відпустки позивач подавала заяву про виплату грошової допомоги, передбаченою статтею 50 Закону № 889, проте на день звільнення грошова допомога за 2025 рік відповідачем позивачу не виплачена.
Така бездіяльність відповідача є протиправною.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у 2025 році грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної відпустки.
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, що виплачується з наданням щорічної основної відпустки, на підставі заяви від 30.06.2025.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги

Робочі роки позивача обчислюються з 04 січня кожного року. Шостий робочий рік тривав з 04.01.2024 по 03.01.2025, сьомий робочий рік – з 04.01.2025 по 03.01.2026. В 2025 році позивач використала щорічну основну відпустку загальною тривалістю 50 календарних днів і ця відпустка була надана позивачу саме за шостий робочий рік і саме за цей рік у липні 2024 року позивач отримала грошову допомогу до щорічної основної відпустки з 13.07.2024 по 21.07.2024. 
За сьомий робочий рік (04.01.2025 по 03.01.2026) позивач у щорічну основну відпустку не виходила, а 14.08.2025 була звільнена з державної служби з виплатою грошовою компенсації за невикористані дні відпустки.
Отже, реалізація рішення суду першої інстанції призведе до повторної виплати грошової допомоги до щорічної основної відпустки за один і той самий шостий робочий рік, за який допомога вже була виплачена.
Не може бути доказом звернення за допомогою заява ОСОБА_1 від 30.06.2025 про надання грошової допомоги до щорічної основної відпустки з реєстраційним номером в СЕД “Мегаполіс” № 1401.16/29088-25 від 31.07.2025, оскільки її розгляд не відбувся через не співпадання дати кваліфікованого електронного підпису з датою в заяві, а також через порушення терміну надання документа. 
Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на зазначене, суд надає оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 проходила службу в органах Державної міграційної служби з 04.01.2019 по 14.08.2025 на різних посадах.
Користуючись правом на поділ відпустки на частини, ОСОБА_1 тричі протягом 2025 року перебувала у щорічній основній відпустці: з 21.04.2025 по 05.05.2025, з 25.06.2025 по 27.06.2025 та з 14.07.2025 по 25.07.2025, що сумарно складає 30 днів.
Наказом начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 11.08.2025 № 114-к позивача звільнено з посади провідного спеціаліста відділу з питань громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області за власним бажанням. Підставою вказано статтю 56 Закону України “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Листом від 29.08.2025 відповідач підтвердив, що при звільненні позивачу не виплачена матеріальна допомога. 
Водночас, щорічна основна відпустка у 2025 році використана позивачем в повному обсязі згідно із графіком відпусток, однак матеріальна допомога не виплачена.
За інформацією відділу документального забезпечення ГУ ДМС у Донецькій області, викладеною у листі № 1401.1/41737-25 від 17.10.2025, що надійшов у відповідь на запит відділу юридичного забезпечення ГУ ДМС у Донецькій області № 1401.5/41574-25 від 17.10.2025, заява ОСОБА_1 від 31.07.2025 № 1401.16/29088-25 була направлена внутрішнім листом через СЕД “Мегаполіс”, але розгляд не відбувся, оскільки дата кваліфікованого електронного підпису, який є електронним аналогом власноручного підпису не співпадає з датою в заяві, а також порушені терміни надання даного документа. 
Тобто, відповідач не розглянув заяву позивача про виплату грошової допомоги до відпустки, яка передбачена ст. 50 Закону України “Про державну службу”.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що наявність у державного службовця права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, незалежно від часу звернення із заявою про це.

Оцінка суду

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
На підставі статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право на відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.
Відповідно до статті 57 Закону № 889-VIII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
На підставі статті 59 Закону № 889-VIIІ щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.
Як визначено частинами четвертою та шостою статті 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України “Про відпустки” 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України “Про відпустки” щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.
Таким чином, державний службовець має право на щорічну основну та додаткову (за стаж) відпустки, які надаються йому у порядку черговості надання відпусток, яка визначається графіком, що затверджується роботодавцем.
Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України “Про відпустки”, також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. 
Частиною дев`ятою вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.
Верховний Суд у постанові від 23.02.2021 у справі № П/811/1858/16 дійшов висновків, що під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки за відповідний робочий рік. 
Згідно з положеннями статті 57 Закону № 889-VIIІ підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік. 
Чинні положення законодавства не пов`язують виплату такої грошової допомоги з тривалістю отриманої державним службовцем частини щорічної відпустки та не встановлюють заборону виплати вказаної допомоги під час отримання працівником відпустки тривалістю менше 14 календарних днів. Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки незалежно від кількості днів такої відпустки.
Таким чином, підстава виникнення у державного службовця права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати пов`язана із настанням факту відпрацьованого робочого року.
У той же час, відпрацьований робочий рік не завжди співпадає у часі з бюджетним (календарним) роком. Тому один відпрацьований робочий рік може припадати на два бюджетні (календарні) роки.
Закон не ототожнює робочий рік з бюджетним роком і не ставить реалізацію права державного службовця на отримання грошової допомоги до щорічної відпустки у залежність від спливу бюджетного року.
Положення ст. 45 Конституції України, ст. 57 Закону № 889-VIIІ та субсидіарне застосування положень КЗпП України та законодавства про відпустки у їхньому системному взаємозв`язку свідчать про те, що допомога до щорічної допомоги є елементом гарантій державного службовця на відпочинок та належного матеріального забезпечення.
Водночас право особи на відпочинок у формі щорічної основної відпустки є невідчужуваним та імперативно забезпечується відповідними правовими гарантіями обов`язковості надання відпустки або, у виняткових випадках, її грошовою компенсацією у встановленому законодавством порядку.
Як свідчать матеріали справи, користуючись правом на поділ відпустки на частини, ОСОБА_1 тричі протягом 2025 року перебувала у щорічній основній відпустці: з 21.04.2025 по 05.05.2025, з 25.06.2025 по 27.06.2025 та з 14.07.2025 по 25.07.2025, що сумарно складає 30 днів.
Отже, щорічна основна відпустка у 2025 році використана позивачем в повному обсязі згідно із графіком відпусток.
Також при наданні ОСОБА_1 частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 04.01.2025 по 03.01.2026, зокрема, втретє, у період з 14.07.2025 по 25.07.2025 позивач зверталася з заявою про виплату грошової допомоги від 30.06.2025, яку відповідач взагалі не розглянув.
Відповідач повідомив, що станом на липень 2025 року видатки на оплату праці профінансовані не в повному обсязі, тому грошова допомога до відпустки буде надана до наступної частини невикористаної відпустки протягом поточного року, але не пізніше 31 грудня 2025 року.
При цьому, позивач втретє взяла відпустку за 2025 рік у період з 14.07.2025 по 25.07.2025, тобто використала її в повному обсязі.
Державна міграційна служба України на запит позивача від 04.08.2025 листом від 13.08.2025 повідомила, що відповідно до ст. 57 Закону № 889-VIII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Станом на 01.08.2025 Головне управління ДМС у Донецькій області забезпечено фінансуванням у повному обсязі відповідно до заявленої потреби.
Крім того, листом від 12.09.2025 Державна міграційна служба України на запит позивача від 14.08.2025 повідомила, що позивач у 2025 році не отримала матеріальну допомогу, яка має бути виплачена за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки, незалежно від кількості днів такої відпустки.
Отже, орган ДМС вищого рівню визнав право позивача на отримання матеріальної допомоги у 2025 році.
Таким чином, з моменту виникнення в особи права на щорічну основну відпустку за відпрацьований робочий рік, з урахуванням положень статті 10 Закону України "Про відпустки", за змістом 57 Закону № 889-VIIІ, у цієї особи виникає право отримати таку відпустку, звернувшись до роботодавця, якому кореспондує безумовний обов`язок відповідно надати таку відпустку.
Тлумачення нормативного припису статті 57 Закону № 889-VIIІ вказує на обов`язок забезпечити виплату разом із щорічною основною відпусткою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Наявність у державного службовця права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, незалежно від часу звернення із заявою про це.
За своєю суттю матеріальна допомога прив`язана до бюджетного періоду, а не до конкретного періоду відпустки та така допомога за різні періоди (роки) роботи декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачена, що свідчить про можливість її виплати до щорічної відпустки лише один раз на рік.
Зазначена позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 року у справі № 813/2559/18.
З врахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, що виплачується з наданням щорічної основної відпустки, на підставі заяви позивача від 30.06.2025.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 200/7295/25 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 200/7295/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення 08 червня 2026 року.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 08 червня 2026 року.

Головуючий суддя І.В. Пивовар

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв