Справа № 215/1275/26 
2/215/2206/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 травня 2026 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу у складі: головуючого, судді - Науменко Я.О., за участю секретаря – Оніщенко Ю.М.
розглянувши згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, цивільну справу за позовною заявою представника позивача – адвоката Борисенко Альони Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, 
ВСТАНОВИВ:
17.02.2026 представник позивача – адвокат Борисенко А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення з відповідача недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровленняза період з 2017 по 2021 роки у розмірі 7 619,12 грн. та витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 2 500,00 грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 з 28.12.2004 працює на підприємстві Акціонерне товариство «Українська залізниця» на різних посадах, з 24.03.2021 його переведено старшим оглядачем вагонів 7 розряду ПТО станції Рокувата ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», з 11.11.2024 продовжено дію трудового договору у Криворізькому регіональному відділі організації роботи станцій виробничого штату виробничого підрозділу «Служба роботи станцій Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». За період з 2017-2021 роки позивач перебував у щорічних відпустках та користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі. З невідомих позивачу обставин йому не була надана матеріальна допомога у повному обсязі, а лише у розмірі 12.06.2017–13.07.2017 – 2 105,00 грн., 11.03.2018-10.04.2018 – 2 202,50 грн., 08.10.2019-08.11.2019 – 2 606,13 грн., 10.07.2020-09.08.2020 – 2 746,25 грн., 26.08.2021-25.09.2021 – 4 540,00 грн., тоді як повинна бути у розмірі: 2017 рік – 3 200,00 грн., 2018 рік – 3 723,00 грн., 2019 рік – 4 173,00 грн., 2020 рік – 4 723,00грн., 2021 рік – 6 000 грн. 
Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 7 619,12 грн.
Ухвалою суду від 23.03.2026 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
18.03.2026 до суду надійшов відзив від представника відповідача. У відзиві представник відповідача заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що позовні вимоги є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування відзиву представник відповідача посилалась на те, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення, на його думку, недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, однак такі доводи ґрунтуються на неправильному застосуванні норм чинного законодавства. Зокрема, відповідач зазначив, що після набрання чинності Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 мінімальна заробітна плата не може застосовуватися як розрахункова величина для визначення виплат за колективними договорами. Натомість, до внесення відповідних змін, вона підлягає застосуванню у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У зв`язку з цим, підприємством правомірно було змінено розрахункову величину на 125 відсотків прожиткового мінімуму, що відповідало імперативним вимогам закону. Крім того, представник відповідача звертав увагу на те, що зазначені зміни не є одностороннім погіршенням умов праці, оскільки були прийняті спільно зі стороною профспілки та спрямовані на приведення положень колективного договору у відповідність до чинного законодавства. Також у відзиві зазначено, що позивач фактично отримував матеріальну допомогу на оздоровлення у встановленому колективним договором розмірі, а доводи щодо неправильності застосування розрахункової величини не свідчать про порушення істотних умов праці. Окремо представник відповідача наголошував на пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, оскільки позивачу було відомо про розмір відповідних виплат у момент їх отримання у 2017–2021 роках, тоді як із позовом він звернувся лише у 2026 році. З урахуванням викладеного, відповідач просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. 
Позивач ОСОБА_1 з з 28.12.2004 працює на підприємстві Акціонерне товариство «Українська залізниця» на різних посадах, з 24.03.2021 його переведено старшим оглядачем вагонів 7 розряду ПТО станції Рокувата ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», з 11.11.2024 продовжено дію трудового договору у Криворізькому регіональному відділі організації роботи станцій виробничого штату виробничого підрозділу «Служба роботи станцій Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про що свідчить копія трудової книжки (а.с.15-16).
У періоди 2017-2021 роки позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка та він отримував матеріальну допомогу на оздоровлення, що підтверджується розрахунковими листами за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, виданими провідним інженером відділу експлуатації вантажних вагонів ВП «Служба роботи станцій» регіональної філії «Придніпровська залізниця», в яких зазначено, що позивачу ОСОБА_1  була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік – 2 105,00 грн., 2018 рік – 2 202,50 грн., за 2019 рік – 2 401,25грн., за 2020 рік – 2 746,25 грн., за 2021 рік – 4 540 грн. (а.с.17-21).
Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.
Положеннями статті 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Пунктом 3.1.15 Колективного договору на 2014-2015 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та головою первинної профспілкової організації відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого на конференції трудового колективу ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» 25.03.2014 далі – Колективний договір, який є чинним по цей час (що не спростовано сторонами у справі), встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.22-24).
На підставі чинного законодавства України та відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди», з метою забезпечення безперервного виконання та фінансування норм і гарантій, визначених Галузевою угодою та діючим колективним договором структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», у попередні роки ухвалювалися щорічні постанови про продовження дії колективного договору на відповідний календарний рік: №ВЧДЕ-2/335на 2017 рік (постанова від 20.01.2017),№ВЧДЕ-2/635на 2017 рік (постанова від 14.04.2017), №ВЧДЕ-2/1544на 2018 рік (постанова від 31.01.2018),№209/ВЧДЕ-2на 2019 рік (постанова від 23.01.2019),№348/ВЧДЕ на 2020 рік (постанова від 23.01.2020),№ВЧДЕ-2/83на 2021 рік (постанова від 16.01.2021), №ВЧДЕ-2/821на 2021 рік (постанова від 15.06.2021).Усі постанови містять зобов`язання щодо:продовження виконання діючого колективного договору на відповідний рік; забезпечення повного обсягу виконання норм і гарантій; покладення контролю на дистанційну комісію з оплати праці.
Пунктом 1.3. Колективний договір ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» встановлює мінімальні та обов`язкові для застосування трудові, соціальні гарантії та пільги. Питання трудових відносин і соціального захисту працівників, які мають свою специфіку роботи, регулюються чинним колективним договором(а.с.23).
Відповідач у відзиві на позов зазначає, що положення Колективного договору, на які посилається позивач, підлягають застосуванню з урахуванням вимог чинного законодавства, зокрема Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року, яким змінено підхід до використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини. У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом мінімальна заробітна плата не може застосовуватися як розрахункова величина для визначення розміру виплат, передбачених колективними договорами, а до приведення їх положень у відповідність підлягає застосуванню розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, на думку відповідача, застосування при розрахунку матеріальної допомоги на оздоровлення іншої розрахункової величини, ніж мінімальна заробітна плата, є правомірним та таким, що відповідає імперативним приписам законодавства, а тому доводи позивача про порушення його прав є безпідставними.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2017 року на рівні 1 600,00 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлених законом становив 2 000,00 грн., тоді як мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1 762,00 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 202,50 грн., тоді як мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723,00 грн.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року на рівні 1 921,00 грн., з 01 липня 2019 року – 2 007,00 грн., з 01 грудня – 2 102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 401,25 грн., 2508,75 грн. та 2 627,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн. 
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2 102,00 грн., з 01 липня 2020 року – 2 197,00 грн., з 01 грудня 2020 року – 2 270,00 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 627,50 грн., 2 746,25 грн. та 2 837,50 грн. відповідно, тоді як мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн., з 01 вересня 2020 року – 5 000,00 грн.
Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2 270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 4 540,00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн.
Доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів, а сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством та до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд відхиляє з огляду на наступне.
Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Проаналізувавши у сукупності положення статей 22, 58 Конституції України, статтю 9 КЗпП України, суд приходить висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.
Як вже зазначалося вище, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1 600,00 грн. Зазначене також стосується й інших спірних періодів, зазначених у позові, де розмір мінімальної заробітної плати перевищує розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, про що вказано вище. 
Таким чином, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотної сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.
Твердження ж відповідача про те, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, так як вказані зміни призвели до зміни реального розміру допомоги, про що зазначено вище.
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо недоплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними.
Так, судом встановлено, що недоплачена сума матеріальної допомоги за 2017 - 1 095,00 грн., за 2018 - 1 520,50 грн., у 2019 – 1 566,87 грн. , у 2020 році – 1 976,75 грн., у 2021 – 1 460,00 грн., що разом становить 7 619,12 грн., розмір якої підлягає стягненню з відповідача.
Щодо строків позовної давності слід зазначити, що за змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.
Отже, матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, тому до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, яка була чинною до 19 липня 2022 року, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком у разі порушення законодавства про оплату праці. Також частиною 1 цієї ж статті, внесеними змінами Законом України від 01 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, за винятком випадків, передбачених частиною другою. Також, у справах про звільнення, працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення, а у справах про виплату сум при звільненні – у тримісячний строк з дня отримання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми.
Водночас, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24.00 год. 30 червня 2023 року.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Отже, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не були пропущені, оскільки він мав право звернутися до суду з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2021 рік без обмеження будь-яким строком.
Враховуючи наведене, суд приходить висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Судом встановлено, що під час розгляду справи позивачем подано заяву від 24.04.2026 про відмову від частини позовних вимог, а саме в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн.
Подана заява обґрунтована тим, що позивач та його представник не вважають за доцільне надалі підтримувати зазначену позовну вимогу, у зв`язку з чим просили суд закрити провадження у цій частині.
Разом з тим, позивач продовжив підтримувати іншу позовну вимогу щодо стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 7 619,12 грн та просив суд розглянути її по суті.
Представником позивача 29.04.2026 через підсистему «Електронний суд» подано заяву про відмову від стягнення судових витрат у частині витрат на професійну правничу допомогу, в обґрунтуванні якої зазначено, що позивач не вважає за доцільне надалі підтримувати відповідну вимогу, заявлену у позовній заяві.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. 
Згідно з ч. 8 ст. 141, ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, питання розподілу витрат на правничу допомогу вирішується судом за результатами розгляду справи. Враховуючи подану заяву, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, представник позивача просив вважати помилково поданою та такою, що не підлягає розгляду, заяву від 24.04.2026, зареєстровану судом за № 9502, про відмову від частини позовних вимог, у зв`язку з чим суд не бере її до уваги при вирішенні справи.
Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.
З відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 331,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов представника позивача – адвоката Борисенко Альони Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення - задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачений розмір матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 7 619 (сім тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 12 копійок за період 2017 - 2021 роки, включно.
Стягнути на користь держави з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суд подається протягом тридцяти днів з дня його складання до Дніпровського апеляційного суду.
Повний текст рішення складено і підписано 11.05.2026.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача: ОСОБА_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 , місце здійснення адвокатської діяльності за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Акціонерне Товариство «Українська залізниця», ЄДРПОУ 40075815, місцезнаходження за адресою: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5.

СУДДЯ