ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/13130/25  Номер провадження 22-ц/814/2079/26	Головуючий у 1-й інстанції Колеснікова О. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді Дорош А.І., Триголов В.М.
секретар: Грицак А.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 січня 2026 року у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відпуск теплової енергії на опалення та підігрів води,
 
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» кошти у розмірі 27 894,42 грн, в тому числі: заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 26 618,20 грн; плату за абонентське обслуговування у розмірі 1276,22 грн; а також індекс інфляції у розмірі 3815,41 грн; 3% річних у розмірі 1027,47 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судовий збір у сумі 3 028 грн. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач зареєстрований в ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» як споживач послуг з теплопостачання по о/р № НОМЕР_1 . Відповідач мають у приватній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки права власності 1/1 з 08.09.2017. Позивач надає послуги в повному обсязі у відповідності до якісних показників. Відповідач у порушення вимог законодавства не здійснював своєчасної оплати одержаних послуг, в результаті чого допустив заборгованість, яка станом на 23.09.2025 становить 26 618,20 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 січня 2026 року позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до  ОСОБА_2  про стягнення боргу – задоволено.
Стягнуто із  ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії у розмірі 26 618,20 грн, 3% річних в сумі 1027,47 грн, витрати від інфляції в сумі 3815,41 грн та судові витрати в сумі 3 028  грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до вимог Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає визначений Законом обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відтак, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Суд першої інстанції прийняв до уваги те, що нерухоме майно належить відповідачам на праві спільної часткової власності, а тому, на переконання суду, за відсутності договору, який визначає солідарне зобов`язання або домовленості між співвласниками щодо порядку несення витрат за отримані послуги та не визначення уповноваженого власника квартири, солідарне стягнення боргу є неможливим. Разом із цим, суд першої інстанції відзначив, що положення ст. 322 ЦК України покладають на власників обов`язок з утримання майна, що полягає, в тому числі, у сплаті житлово-комунальних послуг. І вказаний обов`язок не залежить від того чи наявний між споживачем та постачальником послуги підписаний індивідуальний договір. Суд першої інстанції врахував те, що наданий позивачем розрахунок містить відомості про обсяг послуги з постачання тепла (колонка 6, 7) та відомості, необхідні для проведення розрахунку, відповідно до Методики №315. У свою чергу, відповідачі не надали суду доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок. З цих підстав, враховуючи те, що вимоги позивача підтверджуються належними доказами, а також те, що факт існування заборгованості не був спростований відповідачами, суд першої інстанції вважав за можливе частково задовольнити позов та стягнути із відповідачів заборгованість відповідно до частки кожного із них у праві власності.

Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права .
В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивачем у справі не додано до позовної заяви індивідуальний договір, відповідно до якого останній просив стягнути заборгованість з відповідача. Також скаржник зазначає, що зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 , та отримував послуги, що надаються позивачем саме за вказаною адресою. 
Наголошував , що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає ОСОБА_3 . Тож, за заявою позивача від 28.11.2024р. Автозаводським районним судом м. Кременчука видано судовий наказ № 2-н/524/3593/24 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПОКВПТГ «ПОЛТАВАТЕПЛОЕНЕРГО» боргу за отримані послуги з постачання теплової енергії, гарячої води та плати за абонентське обслуговування у розмірі 19132,99 грн., справа № 524/13516/24. Відповідно , заборгованість належить стягувати не з відповідача як власника майна, адже згідно із положеннями ст. 7 Закону № 2189-VIII споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Скаржник зазначає, що з початку опалювального періоду 2022-2023 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» здійснювало нарахування плати за постачання теплової енергії та постачання гарячої води за тарифами, розмір яких значно перевищував рівень тарифів, що діяв у місті Кременчуці станом на 24.02.2022, що є порушенням статті 1 ЗУ «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування», яким запроваджено мораторій на підвищення цін (тарифів) у сфері теплопостачання. Відповідач вказує, що суд першої інстанції не намагався встановити які саме ціни ( тарифи) є встановленими відповідно до законодавства.
У додаткових поясненнях скаржник додав, що Верховний Суд у справі №524/2748/24, зробив висновки, що зміна постачальника у договорах у зв`язку з переданням цілісного майнового комплексу відокремленого підрозділу «Кременчуцька ТЕЦ» у господарське відання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не повинна мати наслідком підвищення тарифів на теплову енергію та гарячу воду для споживачів м. Кременчука порівняно з тим розміром, який був при попередньому постачальнику; договори, які укладені до зміни постачальника зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати внесення відповідних змін у них. 
Зважаючи на викладені оставини апелянт просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 січня 2026 року та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» просить її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що відповідач є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав №444613301 від 23.09.2025 (а.с. 7).
Загальновідомою обставиною є те, що у зв`язку з нанесеними 24.04.2022 ракетними ударами по теплоелектроцентралі ТОВ «Кременчуцька ТЕЦ», які призвели до значних руйнувань будівель та обладнання й спричинення виникнення пожежі, ТОВ «Кпеменчуцька ТЕЦ» припинила виробництво та постачання теплової енергії споживачам м. Кременчука.
Також, загальновідомою обставиною є те, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» було визначено виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води по лівобережній частині міста Кременчука від джерела Кременчуцької ТЕЦ.
Отже, відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, сума боргу станом на 23.09.2025 за період з 11.2022 до 03.2025 становить 27 894,42 грн:
- АБ/П.ОП ПТЕ – 852,02 грн
- ОП. У/П ПТЕ –10 068,90 грн
- ОПАЛЕННЯ.ПТЕ – 12192,33 грн 
- ГАР.ВОД ПТЕ – 4356,97 грн
- АБ/П.ГВ ПТЕ – 424,20 грн.
Сума нарахованих, відповідно до ст. 625 ЦК України, 3% річних становить 1027,47 грн та інфляційних втрат 3815,41 грн.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.
Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках, регулюються ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (далі – Закон №2189-VIII)
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, зокрема, з постачання теплової енергії, постачання гарячої води.
Частиною першою статті 6 Закону №2189-VIII передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2189-VIII споживач має право, серед іншого, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої цієї статті Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Відповідно до п. 1, 2 Розділу ІІ Методики №315 загальний обсяг теплової енергії на опалення будівлі/будинку (Qопбуд) визначається за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку теплової енергії або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати. Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення здійснюється відповідно до розділів III, IV цієї Методики.
Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» коштів у 27 894,42 грн, в тому числі: заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 26 618,20 грн; плату за абонентське обслуговування у розмірі 1276,22 грн; а також індекс інфляції у розмірі 3815,41 грн; 3% річних у розмірі 1027,47 грн.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права в частині вирішення позовних вимог «Полтаватеплоенерго».
Статтею 6 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. 
Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Статтею 162 ЖК України передбачено обов`язок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.
Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
За приписами статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме: 1) індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови, що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних відносин та дійшли згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку; 2) колективний договір, що укладається від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою; 3) договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір.
До дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, та/або досягнення згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.
За приписами статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач – фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
При цьому, відповідно до п.1 ч. 2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.
Іншого чинним законодавством не передбачено.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем ко-мунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
У відповідності до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до абзацу 6 частини третьої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Правил №630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Пунктом 18 Правил №630 передбачалося, що споживачі зобов`язані оплачувати за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з відповідачем не позбавляє позивача за первісним позовом обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18).За змістом частини першої статті 19 цього Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, сформованій у справах №750/12850/16-ц від 26.09.2018, №642/2858/16 від 06.11.2019.
За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами (стаття 714 ЦК України).
Тлумачення статті 714 ЦК України свідчить, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання енергетичних ресурсів споживачу, є видом договору купівлі-продажу (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №529/613/17-ц, від 22.04.2024 у справі №511/1915/20).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування (частина перша статті 632 ЦК України).
Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (частина друга статті 632 ЦК України).
Тлумачення частини другої статті 632 ЦК України свідчить, що в цій нормі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору (стаття 629 ЦК України). У частині другій статті 632 ЦК України допускається наявність винятків, які можуть бути встановлені договором або законом. При цьому в законі або ж договорі обов`язково мають бути визначені як випадки зміни ціни, так і умови такої зміни (постанова Верховного Суду від 19.08.2019 у справі №395/499/16-ц).
Як встановлено судом першої інстанції, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №444613301 від 23.09.2025 .
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю №1886025 від 13.10.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру.
ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 (о/р НОМЕР_1 ) .
За період з 01.11.2022 по 31.03.2025 утворилася заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води , що складається з заборгованості за отримані послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 26 618,20 грн; плату за абонентське обслуговування у розмірі 1276,22 грн, згідно розрахунків заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, за період з 11.2022 по 03.2025 нараховано індекс індекс інфляції у розмірі 3815,41 грн; 3% річних у розмірі 1027,47 грн, згідно розрахунків заборгованості за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 6).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нерухоме майно належить відповідачу на праві власності, разом із цим, суд першої інстанції відзначив, що положення ст. 322 ЦК України покладають на власників обов`язок з утримання майна, що полягає, в тому числі, у сплаті житлово-комунальних послуг. І вказаний обов`язок не залежить від того чи наявний між споживачем та постачальником послуги підписаний індивідуальний договір. Суд першої інстанції врахував те, що наданий позивачем розрахунок містить відомості про обсяг послуги з постачання тепла та відомості, необхідні для проведення розрахунку, відповідно до Методики №315. В свою чергу відповідач не надав суду доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок.
Матеріалами справи, яка переглядається, підтверджується, що у період з листопада 2022 по березень 2025 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надавало послуги з централізованого постачання теплової енергії та послуги постачання гарячої води у квартиру, розташовану за адресою: : АДРЕСА_1 .
Відповідачі як власники майна несуть тягар його утримання та зобов`язані дотримуватися умов індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.12.2021, текст якого розміщено на сайті підприємства httpp://te.pl.ua.
При цьому колегія суддів враховує, що рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №1508 від 20.10.2022 виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води по лівобережній частині міста Кременчука визначено ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» , тоді, як зміна виконавця у зобов`язанні, не припиняє його дію, з урахуванням того, що відповідач не оспорює факт, що відповідні житлово-комунальні послуги надавалися.
Розмір тарифів, використаних позивачем для розрахунку, визначений рішенням Полтавської обласної ради №477 від 30.09.2022 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», а заявлений до стягнення розмір заборгованості не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладав договір з позивачем, а відтак у нього відсутній обов`язок по сплаті заборгованості, колегія суддів не бере до уваги, оскільки між сторонами у розумінні положень ст. 11 ЦК України існують фактичні правовідносини в сфері надання послуг з централізованого теплозабезпечення у вигляді опалення та подачі гарячої води.
В апеляційній скарзі відповідачем не спростовується факт споживання централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою квартири належної йому на праві власності, а отже користування послугами позивача зі сторони відповідача обґрунтовано прийнято судом першої інстанції до уваги та не спростовано відповідачем під час апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що апеляційним судом переглядається законність і обгрунтованість рішення суду на час його ухвалення (15.01.2026). 19.05.2026 до апеляційного суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання відповідача ОСОБА_1 , в яких відповідач просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постановах у подібних справах. Колегія суддів в цій частині зазначає, що у наведених постановах предметом спору є зобов`язання перерахувати вартість постачання теплової енергії та гарячої води. У справі, яка перебуває на розгляді, предметом спору є стягнення заборгованості, що виникла у період з 01.11.2022 по 31.03.2025. Відповідач ОСОБА_1 не звертався до суду із самостійним позовом про здійнення перерахунку вартості постачання теплової енергії та гарячої води. У даній справі не пред`являв зустрічний позов, у розрахунку заборгованості наявному в матеріалах справи не розмежовано вартість послуг за попереднім тарифом та новим, свій контррозрахунок відповідач у даній справі не надавав, що позбавляє суд апеляційної інстанції визначити реальний розмір заборгованості за вказаний період (за умови пред`явлення зустрічного позову).
Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи те, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду в частині вирішення позовних вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Проте , колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанці в частині розподілу судових витрат. Відповідно до вимогст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30 жовтня 2025 року, в частині розподілу судових витрат, вищевказаним вимогам закону не відповідає.
Відповідно до ч.5ст.265ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаєтьсярозподіл судових витрат.
Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір.
Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не відповідає змісту положень ЗУ «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за подання позовної заяви сплатив 3028 грн судового збору.
Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову.
Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то за правилом ч. 1,2 ст. 141 судовий збір покладається на відповідача.
Разом з тим, відповідно до п. 9 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 видано 31.03.2021 пенсійне посвідчення , згідно якого йому встановлена друга група інвалідності (а.с. 51).
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи, що відповідач звільнений від сплати судового збору, ці судові витрати підлягають компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 2 ч.1ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно дост. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про компенсацію ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у розмірі 3028 грн за рахунок держави у порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367 , 368, 374 , 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 січня 2026 року скасувати в частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судового збору в сумі – 3028 грн.

Ухвалити у цій частині нове рішення , яким компенсувати Полтавському обласному комунальному виробничому підприємству теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у розмірі 3028 грн, за рахунок держави у порядкупередбаченому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 січня 2026 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 травня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов