УХВАЛА

15 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 917/1715/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування», позивач, скаржник)

на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.02.2026

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2026

у справі за позовом АТ «Укргазвидобування»
до Дочірнього підприємства «Сміт Юкрейн» (далі - ДП «Сміт Юкрейн», відповідач)

про стягнення 411 207,31 грн,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Укргазвидобування» 25.05.2026 через Електронний суд звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 20.02.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 у справі №917/1715/25; ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №917/1715/25 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.
З матеріалів касаційної скарги та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що АТ «Укргазвидобування» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ДП «Сміт Юкрейн» про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 411 207,31 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виявлення позивачем безпідставного включення відповідачем до обсягу переданих виконаних робіт за договором підряду, укладеним між сторонам, робіт, які не передбачені укладеним договором; в результаті чого відповідач без належних правових підстав отримав кошти за такі роботи; на думку позивача, кошти у розмірі 411 207,31 грн є безпідставно набутими в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Господарський суд Полтавської області рішенням від 20.02.2026 у справі №917/1715/25, яке Східний апеляційний господарський суд постановою від 22.04.2026 залишив без змін, у задоволенні позову відмовлено.
Оскаржувані рішення судів попередніх інстанції прийняті з мотивів того, що встановлені у справі обставини та докази, надані сторонами на їх підтвердження, кошти, які визначено позивачем до стягнення як безпідставно набуті, отримано відповідачем на виконання умов договору і позивачем протилежного не доведено; положення статті 1212 ЦК України, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття / відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги АТ «Укргазвидобування» в контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Серед основних засад судочинства закріплено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частина перша статті 17 ГПК України.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у пунктах «а», «б», «в», «г».
Суд зауважує, що перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України, є вичерпним.
За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 гривень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у справі №917/1715/25 є стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 411 207,31 грн, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2025 рік - 1 514 000,00 грн). 
Верховний Суд констатує, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, які є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. 
АТ «Укргазвидобування» у касаційній скарзі вказує на випадки касаційного оскарження, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та зазначає, що скаржник має стратегічне значення для економіки держави, виконує мобілізаційні завдання із забезпеченням держави необхідним обладнанням та продукцією, у тому числі транспортними засобами та нафтопродуктами для цілей оборони; є одним з найбільших платників податків в Україні; вказує на відсутність єдиної позиції судів при винесенні рішення за результатами розгляду подібних справ за позовами АТ «Укргазвидобування» до контрагентів про стягнення безпідставно набутих коштів для забезпечення узагальнення позиції при вирішенні подібних справ з метою забезпечення однозначності і передбачуваності правозастосування, системності і послідовності у діяльності судів необхідний висновок Верховного Суду щодо застосування статті 1212 ЦК України в цій категорії справ, що матиме загальнообов`язковий характер для судів нижчої юрисдикції при вирішенні аналогічних справ та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що кошти, які визначено позивачем до стягнення як безпідставно набуті, отримано відповідачем на виконання умов договору і позивачем протилежного не доведено; отже, положення статті 1212 ЦК України, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин; також звертає увагу, що наразі Верховним Судом, ухвалою від 26.03.2026 відкрито касаційне провадження у справі №917/1720/25, за касаційною скаргою АТ «Укргазвидобування» на рішення судів попередніх інстанцій саме у зв`язку з наявністю протилежних підходів та відсутності єдиної позиції у подібних справах щодо застосування/незастосування судами статті 1212 ЦК України; підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме статті 1212 ЦК України без урахування висновку, щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 у справі №910/17567/19, від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги і доданих до неї документів та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про використання процесуальних фільтрів та недоведеність випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики є оціночним поняттям і означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Скаржник не наводить аргументованих обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Отже, недоведений якісний показник наявності фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин. При цьому доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшла висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що ця справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Поряд з цим Суд наголошує, що обсяг судового перегляду, визначений у статті 300 ГПК України, означає, що Верховний Суд не має переоцінювати доказ або встановлювати та/чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним. Роль суду полягає у перевірці застосування норм права на встановлених (за наявними у матеріалах справи доказами) обставинах справи, з можливістю судового перегляду таким чином, щоб відповідати принципу правовладдя. Верховний Суд від самого початку повторює, що його завданням не є "підміна" судів першої та / чи апеляційної інстанції. Насамперед, суди першої та другої інстанцій є судами "фактів", які встановлюють на підставі наданих доказів і доводів з урахуванням принципів диспозитивності, змагальності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, верховенства права обставини справи. Верховний Суд повинен розв`язувати проблеми застосування національного законодавства. Його роль полягає в тому, щоб перевірити правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи це, за винятком випадків очевидного свавілля, ставити під сумнів встановлення обставин справи судами попередніх інстанцій не є повноваженнями Верховного Суду. 
Верховний Суд зазначає, що у пункті 51 рішення (NEJDET ЮAHЭN AND PERЭHAN ЮAHЭN v. TURKEY) від 20.10.2011 ЄСПЛ вказав таке: "51. Суд вже визнав, що можливість появи суперечливих судових рішень є невіддільною рисою будь-якої судової системи, яка базується на мережі судів першої інстанції та апеляційних судів, що мають повноваження на території їхньої територіальної юрисдикції. Такі розбіжності можуть також виникати в межах одного й того ж суду. Це саме собою не можна вважати таким, що суперечить Конвенції (див. рішення у справі «Сантос Пінто проти Португалії» (Santos Pinto v. Portugal), № 39005/04, п. 41, від 20 травня 2008 р.)."
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.10.2020 у справі №127/18513/18 (провадження №14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
Верховний Суд, за доводами цієї касаційної скарги та матеріалів справи, не встановив факту висвітлення скаржником належним чином обставин порушення процесуальних гарантій в контексті обов`язку справедливого провадження в судах першої та другої інстанцій.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
Посилання скаржника на те, що Верховним Судом, ухвалою від 26.03.2026 відкрито касаційне провадження у справі №917/1720/25, за касаційною скаргою АТ «Укргазвидобування» на рішення судів попередніх інстанцій саме у зв`язку з наявністю протилежних підходів та відсутності єдиної позиції у подібних справах щодо застосування/незастосування судами статті 1212 ЦК України, судом взято до уваги. Водночас, Верховний Суд відзначає, що об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19 сформульовано правовий висновок щодо застосування статті 1212 ЦК України (дивись пункти 154-155 постанови). А отже, його застосування залежить від доведеності / недоведеності наявності/відсутності безпідставності отримання чи збереження майна.
Вжите законодавцем словосполучення «виняткове значення для учасника справи», зокрема, слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо, до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.
«Винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики» є оціночними чинниками і, враховуючи статус Верховного Суду, та у цих випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження відноситься до його дискреційних повноважень.
Верховний Суд під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взяв до уваги: предмет позову, підстави заявлених позовних вимог, обставини справи, нормативно правове регулювання спірних правовідносин, складність справи, факт розгляду цієї справи судами двох інстанцій урахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду цієї справи, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору, наявність правового висновку викладеного об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19 щодо застосування статті 1212 ЦК України, наявність випадків, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України за доводами цієї касаційної скарги не встановлено.
Отже, Суд констатує, що доступ до правосуддя у скаржника відбувся, справу розглянуто двома попередніми судовими інстанціями, право на доступ до суду не порушено. 
Касаційний господарський суд вчергове наголошує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, має виняткове значення для скаржника або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьою статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.
Верховний Суд зазначає, що посилання скаржника на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України не є доводами та аргументами, які у розумінні підпунктів «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, підтверджують наявність випадку, який дає право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню. У свою чергу Суд вважає, що скаржником не наведено переконливих аргументів щодо різного тлумачення застосування норми права судовими інстанціями; необхідності у формуванні чи наявної суперечливості у практиці касаційного суду (касаційних судів) щодо застосування статті 1212 ЦК України у цій справі відсутня.
Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
Окремо Суд зазначає, що підстави касаційного оскарження, які передбачені частиною другою статті 287 ГПК України не є тотожними з випадками можливості касаційного оскарження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Оскільки скаржником не доведено випадків за частиною третьою статті 287 ГПК України, які передбачають можливість оскарження судових рішень у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то й відповідно Суд доходить висновку, що АТ «Укргазвидобування» не дотрималося вимог «подолання» «процесуальних фільтрів», як і передумов які б могли вимагати касаційного розгляду справи. Таким чином скаржником у касаційній скарзі не наведено обставин, які б з огляду на викладені мотиви свідчили про необхідність перегляду цієї справи у касаційному порядку.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Колегія суддів, урахувавши вищезазначене, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності), дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.02.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 у справі №917/1715/25, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.02.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 у справі №917/1715/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова 

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов