П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
Справа № 120/72/26 
Головуючий у 1-й інстанції: Свентух В.М.
Суддя-доповідач: Слободонюк М.В. 
20 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 02.01.2026 звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за № 0175932405, № 0175952405 та № 0175962405 від 13.06.2025.
Разом із позовною заявою позивачем також було подано і заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яка мотивована пропуском такого строку за наявності поважних причин.
Ухвалою суду від 09.01.2026 позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху та надано останній десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду за наявності інших підстав для його поновлення з наданням належних та допустимих доказів.
12.01.2026 на виконання вимог ухвали суду, позивачем подано нову заяву про поновлення строку звернення до суду.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску такого строку, позивач зазначила, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 13.06.2025 їй належним чином не вручалися, оскільки на момент їх направлення вона фактично проживала за межами України. Вказала, що зазначені рішення були отримані її матір`ю лише 20.06.2025. Відразу ж після цього вона почала вчиняти активні дії щодо належного захисту своїх прав шляхом неодноразових звернень до податкового органу за роз`ясненням підстав для нарахування податкових зобов`язань та подання відповідних скарг; зібрання та отримання всіх необхідних документів, що стосуються спірних обставин. Разом із тим усі надані їй контролюючим органом відповіді мали формальний характер і не містили роз`яснень щодо порядку та строків судового оскарження.
Заявниця вказує, що діяла цілком добросовісно, послідовно та без надмірних зволікань, а тому вважає, що строк звернення нею попущено з причин, які є поважними.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2026 наведені заявницею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнано неповажними, у зв`язку з чим позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень повернуто позивачці на підставі ч. 2 ст. 123, п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно не врахував викладені нею доводи про те, що пропуск строку звернення до суду зумовлений об`єктивними обставинами, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення не були вручені їй особисто, а отримані іншою особою за місцем реєстрації, позаяк позивач фактично проживає за кордоном. Звертає увагу, що після отримання інформації про наявність зазначених рішень вона невідкладно почала вжила заходи, спрямовані на захист власних прав в досудовому порядку, зокрема неодноразово зверталася до контролюючого органу із письмовими поясненнями, запитами та адміністративною скаргою.
Крім того, апелянт зазначає, що податкові повідомлення-рішення не були відображені в електронних сервісах контролюючого органу, що, на її думку, позбавило її можливості своєчасно дізнатися про наявність податкових зобов`язань. Лише після отримання останньої відповіді від ГУ ДПС у Вінницькій області від 23.12.2025 на її скарги, вона невідкладно звернулася до суду з відповідним позовом. 
У зв`язку з наведеним апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про неповажність причин пропуску строку звернення до суду та помилково повернув подану позовну заяву.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу суду - скасувати, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Положеннями частини першої статті 122 КАС України унормовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
При цьому якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина четверта цієї статті).
Отже, зазначена норма встановлює загальний строк звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 27 січня 2022 року у справі № 160/11673/20 сформулював правову позицію, відповідно до якої процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження), визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів”.
Таким чином, строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (без використання процедури досудового вирішення спору) становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 зауважила, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ “дізналася” та “повинна була дізнатися” дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Вжите у частині другій статті 122 КАС України твердження “особа повинна була дізнатися” слід розуміти як презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.
При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про дійсний стан свого права (інтересу) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Аналогічний підхід до тлумачення поняття “повинен був дізнатися”, що вжите у статті 122 КАС України, неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.06.2021 (справа № 805/4179/18-а), від 26.05.2021 (справа № 320/1778/20), від 28.05.2021 (справа №521/21455/16-а), від 31.03.2021 (справа № 240/12017/19), від 21.02.2020 (справа №340/1019/19).
Отже, при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом перш за все слід визначити строк, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та момент початку його перебігу. Лише після встановлення зазначених обставин суд переходить до оцінки поважності причин пропуску такого строку, якщо він дійсно був пропущений. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 06 липня 2023 року (справа № 380/7418/22).
Найперше, на що суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом даного спору є податкові повідомлення-рішення за № 0175932405, № 0175952405 та № 0175962405, які винесені ГУ ДПС у Вінницькій області 13.06.2025 (а не 13.05.2025, як зазначено в позовній заяві, оскільки дата « 13.05.2025» відповідає даті акту позапланової невиїзної перевірки №13070/02-32-34-05/3437301282, на підставі якого такі рішення були прийняті). 
Так, колегією суддів встановлено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення за № 0175932405, № 0175952405 та № 0175962405 від 13.06.2025 були надіслані на податкову адресу позивача засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Дане поштове відправлення було отримано уповноваженою особою адресата 20.06.2025, про що в матеріалах справи наявне відповідне поштове повідомлення. 
Отже, слід вважати, що датою, за якою позивач повинна була бути обізнаною з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями є 20.06.2025. Відтак, шестимісячний строк на їх оскарження сплинув 22.12.2025 (з урахуванням вихідних днів).
Із позовною заявою щодо оскарження вищевказаних податкових повідомлень - рішень позивач звернулася до суду через систему «Електронний суд» 02.01.2026.
Таким чином, звернення позивача до адміністративного суду відбулось із пропуском встановленого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку всього лише на 10 календарних днів.
Частина перша статті 121 КАС України передбачає, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
При цьому норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин у справі.
Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Усталеною також є і практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Отже, вирішуючи питання щодо наявності підстав для поновлення строку звернення до суду, суд повинен надати оцінку не лише самому факту пропуску такого строку, а й обставинам, які передували зверненню особи до суду, її поведінці та ступеню добросовісності при реалізації права на судовий захист.
Разом з тим, повертаючи позовну заяву суд першої інстанції обмежився формальною констатацією факту пропуску позивачкою строку звернення до суду та не надав належної правової оцінки всім обставинам справи у їх сукупності, що призвело до передчасного висновку про відсутність підстав для його поновлення.
Зокрема, як убачається з поданих матеріалів та доводів апеляційної скарги, після отримання спірних податкових повідомлень-рішень, тобто з 20.06.2025, позивачка не залишалася пасивною, а впродовж тривалого часу здійснювала листування з контролюючим органом, оспорюючи правомірність донарахування податкових зобов`язань та намагаючись врегулювати спір у позасудовому порядку.
Наведені обставини свідчать про вчинення позивачкою активних дій, спрямованих на захист свого права, та підтверджують відсутність з її боку безпідставного зволікання зі зверненням до суду, яке відбулось відразу ж після отримання нею від контролюючого органу відповіді на свої останні звернення від 11.12.2025 та від 15.12.2025 щодо обставин нарахування їй спірних податкових зобов`язань.
Колегія суддів враховує, що фактичний пропуск строку звернення до суду у даному випадку є досить незначним, тоді як застосований судом першої інстанції процесуальний наслідок у вигляді повернення позовної заяви фактично позбавляє позивачку можливості судового розгляду спору щодо правомірності визначення їй податкових зобов`язань на значну суму (понад 125000 грн.).
При цьому суд апеляційної інстанції виходить із того, що положення процесуального закону щодо строків звернення до суду мають застосовуватися з урахуванням принципу пропорційності та забезпечення особі ефективного доступу до правосуддя, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним, однак обмеження такого права не повинні застосовуватися надмірно формально та мають переслідувати легітимну мету із дотриманням розумного співвідношення між використаними засобами та поставленою метою.
Так, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
Водночас у справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Відтак, правило про пропуск строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду.
У цій справі суд першої інстанції, дійшовши висновку про неповажність причин пропуску строку звернення до суду, належним чином не оцінив характер та зміст дій позивачки, спрямованих на позасудове врегулювання спору та зібрання необхідних доказів, а також не врахував незначний період пропуску процесуального строку.
За таких обставин колегія суддів вважає, що наведені позивачкою причини пропуску строку звернення до суду у своїй сукупності можуть бути визнані поважними, а тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви є передчасним.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції від 19 січня 2026 року про повернення позовної заяви підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - скасувати.
Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.