Справа № 343/1787/25 
Провадження № 22-ц/4808/318/26 
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря   Панасюк В.О.,
з участю  ОСОБА_1 та його представника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 , треті особи: Військова частина НОМЕР_1 , Долинський відділ ДРАЦС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного Міжрегіонального управління юстиції, Міністерства Оборони України про встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення бойових дій або АТО, за апеляційною скаргою представника Міністерства оборони України Тіщенка Артура Вікторовича на рішення Долинського районного суду від 04 грудня 2025 року під головуванням судді Керніцького І. І. в м. Долина,
в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення бойових дій або АТО.
Заяву обґрунтував тим, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 від 22.10.2023 року №298 солдата ОСОБА_2 , стрільця-снайпера 1 відділення 3 аеророзвідувального взводу 1 аеромобільної роби аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , серед іншого, наказано вважати безвісно зниклим під час виконання бойових завдань з 21.10.2022. ОСОБА_3 (колишній дружині) ІНФОРМАЦІЯ_2 вручено сповіщення, що ОСОБА_2 21.10.2022 зник безвісти під час виконання бойового завдання із захисту територіальної цілісності Батьківщини, відсічі та стримування збройної агресії рф проти України в районі бойових дій біля н.п. Білогорівка Северодонецького району Луганської області.
Крім того, факт смерті солдата ОСОБА_2 підтверджується актом про настання смерті від 22.04.2024 затвердженим командиром Військової частини НОМЕР_1 , яким серед іншого встановлено, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , а його тіло знаходиться неподалік населеного пункту Білогорівка Луганської області, яке неможливо евакуювати через активні бойові дії.
Як вбачається з відповіді Головного управління Національної поліції в Луганській області від 25.04.2025 станом на 23.04.2025 інформації щодо збігів з невпізнаними трупами, доставленими з місць проведення бойових дій та в порядку репатріації не отримано, відповідно судова молекулярно-генетична (порівняльна) екпертиза не призначалась, зважаючи на відсутність біологічних зразків безвісті зниклого ОСОБА_2 .
Необхідність встановлення вказаного факту за рішенням суду зумовлено відсутністю у заявника документів, передбачених ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України 18.12.2010 № 3307/5 (лікарське свідоцтво про смерть; фельдшерська довідка про смерть) у зв`язку з введенням на території України з 24.02.2022 воєнного стану та, враховуючи, що під час виконання ОСОБА_2 бойового завдання в районі бойових дій, евакуювати його тіло виявилося неможливим, судово-медична експертиза причин смерті останнього не проводилась.
Смерть особи є юридичним фактом, який має наслідки припинення, зміни або виникнення багатьох правовідносин. Встановлення факту смерті батька необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документа, а саме: свідоцтва про смерть згідно з вимогами чинного законодавства України, оскільки від цього залежить виникнення його особистих та майнових прав, зокрема, щодо отримання одноразової грошової допомоги після загибелі батька.
Просив встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець міста Горлівка, Донецької області, житель АДРЕСА_1 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 в районі селища Білогорівка, Сіверодонецького району, Луганської області під час проходження військової служби, внаслідок вогнепальних поранень несумісних з життям, під час ведення бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації;
Рішенням Долинського районного суду від 04 грудня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 . 
Встановлено факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець міста Горлівка, Донецької області, житель АДРЕСА_1 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 в районі селища Білогорівка, Сіверодонецького району, Луганської області, під час проходження військової служби, внаслідок вогнепальних поранень несумісних з життям, під час ведення бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку російської федерації.
У апеляційній скарзі представник Міністерства оборони Українипосилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обраний заявником спосіб судового захисту суперечить положенням ЦК України та ЦПК України.
Апелянт, зсилаючись на судову практику Верховного Суду і зазначає, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Зазначене не було враховано судом першої інстанції.
Апелянт зазначає, згідно чинної судової практики Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (ст. 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України).
До того ж, особливістю визнання фізичної особи померлою (фактично припущення про смерть цієї особи) є передбачені законом правові наслідки появи такої особи (ст. 48 ЦК України), тоді як встановлення факту смерті фізичної особи таких наслідків не передбачає.
У цій справі заявник ОСОБА_1 просить суд встановити факт смерті військовослужбовця ОСОБА_2 .
Однак, долучені заявником на підтвердження факту смерті виключно матеріали службового розслідування військової частини НОМЕР_1 не можуть достовірно свідчити про загибель військовослужбовця ОСОБА_2 в конкретний час і за конкретних обставин.
У той же час, відповідно до ч. 2 ст. 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Законодавець визначив можливість оголосити фізичну особу померлою лише після закінчення воєнних дій: за загальним правилом після 2 років від такої дати, а у якості винятку, з урахуванням конкретних обставин, раніше, але у будь-якому разі, не раніше 6 місяців.
Отже, відлік шестимісячного строку, визначеного ч. 2 ст. 46 ЦК України, для оголошення фізичної особи померлою має починатися саме з дня закінчення воєнних дій на території держави.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 грудня 2024 року по справі № 755/11021/22, зазначивши, що шість місяців, які визначені в реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці (на території) ймовірної загибелі фізичної особи, що дозволятиме надати правову охорону людям, які постраждали від війни та у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, і забезпечуватиме правову справедливість.
Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
ОСОБА_1 та його представник, апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведених у ній.
Представник Міністерства оборони України – Тіщенко А.В. в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. Ним подане апеляційному суду клопотання про розгляд справи без його участі.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника Міністерства оборони України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.
Встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 7).
У відповідності до витягу з наказу (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 від 25.06.2022 №177 солдат ОСОБА_2 , вважається таким, що прибув та залучений до складу сил та засобів, що бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, під час перебування безпосередньо в районах ведення бойових дій які залучаються та беруть участь у веденні воєнних (бойових) дій (здійсненні заходів) на посаді стрільця-снайпера 1 відділення 3 аеророзвідувального взводу 1 аеромобільної роби аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 з 25.06.2022.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2022 № 785 було призначено комісію, яка в свою чергу у період з 21.02.2023 по 08.03.2023 провела спеціальне розслідування (а.с. 17).
Як вбачається із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 20.03.2023 №398 «Про підсумки спеціального розслідування за фактом зникнення старшого солдата ОСОБА_4 , солдата ОСОБА_2 , солдата ОСОБА_5 », встановлено комісією, що 21.10.2022 близько 08:30 год солдат ОСОБА_2 поряд з вищевказаними військовослужбовцями в складі підрозділу проводили наступальні (штурмові) дії поблизу населеного пункту Білогорівка Луганської області, де виявили противника та нанесли йому вогневе ураження з наявних вогневих засобів. Противник відкрив вогонь у відповідь, внаслідок чого підрозділи під шквальним вогнем противника відступили. У результаті вогневого контакту з підрозділами російсько-окупаційних військ старший солдат ОСОБА_4 , солдат ОСОБА_2 , солдат ОСОБА_5 загинули внаслідок отриманих вогнепальних поранень. Тіла старшого солдата ОСОБА_4 та солдата ОСОБА_2 не евакуйовано. Організувати евакуаційні заходи не виявляється можливим через високу інтенсивність бойових дій у вищевказаному районі. 
Солдата ОСОБА_2 вважати таким, що 21.10.2022 під час виконання обов`язків військової служби, виконуючи бойове завдання із захисту територіальної цілісності Батьківщини, здійсненні відсічі та стримування збройної агресії російської федерації проти України, за обставин що загрожували смертю, внаслідок дій з боку збройних сил російської федерації в районі бойових дій, зник безвісти за відсутності ознак умисного ухилення від проходження військової служби (добровільна здача в полон, дезертирство тощо) (а.с. 19-21).
Згідно з витягом з журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 за 21.10.2022 та 22.10.2022, розділу 5.1. Втрати підрозділів бригади): солдат ОСОБА_2 , стрілець-снайпер 1 аемдвід 3 аемдв 1 аемдр - 21.10.2022 в районі «Водокачка» (23449) загинув внаслідок вогнепального поранення. Тіло військовослужбовця не евакуйовано.
Відповідно до витягу з Наказу (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 від 22.10.2022 №298 солдата ОСОБА_2 , стрільця-снайпера 1 відділення 3 аеророзвідувального взводу 1 аеромобільної роби аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , серед іншого, наказано вважати безвісно зниклим під час виконання бойових завдань з 21.10.2022 (а.с. 18).
Відповідно до копії сповіщення сім`ї № 14 від 17.11.2022, солдат ОСОБА_2 , 1977 року народження, 21.10.2022 зник безвісти під час виконання бойового завдання із захисту територіальної цілісності Батьківщини, відсічі та стримування збройної агресії рф проти України в районі бойових дій біля н.п. Білгорівка Северодонецького району Луганської області (а.с. 12).
Актом про настання смерті від 22.04.2024, затвердженого командиром Військової частини НОМЕР_1 , засвідчено, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 30).
З відповіді Головного управління Національної поліції в Луганській області від 14.08.2025 вбачається, що інформації щодо збігів з невпізнаними трупами, доставленими з місць проведення бойових дій та в порядку репатріації не отримано, відповідно судова молекулярно-генетична (порівняльна) екпертиза не призначалась, зважаючи на відсутність біологічних зразків безвісті зниклого ОСОБА_2 (а.с. 31-32).
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як визначено в ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.
Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Для заявника ОСОБА_1 встановлення факту смерті батька ОСОБА_2 породжує юридичні наслідки, оскільки необхідний для проведення реєстрації смерті в державному органі України. Однак, у зв`язку з відсутністю документів про смерть останнього, заявник позбавлений можливості зареєструвати факт смерті в органі реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб. Цей Указ затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ. Надалі дію воєнного стану на території України неодноразово продовжено та такий продовжує діяти на даний час.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією затвердженого наказ Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року №376 у селищі Білоговірівка (код UA44120050040082233) Сіверодонецького району, Луганської області ведуться бойові дії з 24.02.2022.
Як зазначає Верховний Суд у постанові від 05.12.2022, справа № 490/6057/19-ц, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо загибелі військовослужбовця під час захисту Батьківщини внаслідок збройної агресії російської федерації проти України можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю військовослужбовця та військовою агресією російської федерації. Від встановлення факту загибелі військовослужбовця при виконанні військової служби внаслідок збройної агресії російської федерації проти України залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника як члена сім`ї загиблого військовослужбовця. Тобто, відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, а саме: отримання загиблим статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим отриманням членами сім`ї загиблого допомоги від гуманітарних організацій та можливості звернення членів сім`ї загиблого до міжнародних судів із відповідними вимогами.
Задовольняючи заяву   ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав , що заявник немає іншої можливості, окрім як в судовому порядку, встановити факт смерті батька ОСОБА_2 , під час виконання бойових завдань із забезпечення відсічі збройної агресії російської федерації, тому на основі з`ясованих обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку, що така заява підлягає задоволенню, оскільки вимоги її законні, обґрунтовані та доказово підтверджені письмовими доказами і показами свідка.
Встановлення цього факту не пов`язується з наступним вирішенням підвідомчого суду спору про право та чинним законодавством не передбачено порядок іншого (позасудового) його встановлення, яке необхідне заявнику для проведення реєстрації смерті.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обраний заявником спосіб судового захисту суперечить положенням ЦК України та ЦПК України і правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою, а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи є необґрунтованими. 
Матеріали справи свідчать, що батько заявника ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , захищаючи територіальну цілісність України та стримуючи збройну агресію рф проти України в районі бойових дій біля н.п. Білгорівка Северодонецького району Луганської області. Вказані обставини підтверджуються матеріалами службового розслідування військової частини НОМЕР_1 та показами свідка, який вказав на те, що ОСОБА_2  загинув від пострілу снайпера під час намагання надати допомогу іншому пораненому воїну.
Оскільки заявник позбавлений можливості у позасудовий спосіб підтвердити факт смерті свого батька та його звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті під час виконання ним обов`язків військової служби, пов`язаних із захистом Батьківщини є належним способом захисту його прав, оскільки від встановлення даного юридичного факту залежить виникнення та реалізація його особистих та майнових прав. 
В цьому випадку необхідність встановлення вказаного факту смерті батька необхідно заявнику для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документа, а саме: свідоцтва про смерть згідно з вимогами чинного законодавства України, оскільки від цього залежить виникнення його особистих та майнових прав, зокрема, щодо отримання одноразової грошової допомоги після загибелі батька.
Доводи апелянта про те, що долучені заявником на підтвердження факту смерті виключно матеріали службового розслідування військової частини НОМЕР_1 не можуть достовірно свідчити про загибель військовослужбовця ОСОБА_2 в конкретний час і за конкретних обставин є необґрунтованими.
У постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 Верховний Суд дійшов висновків, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути зокрема письмові докази; речові докази, у тому числі звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; показання свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі при обставинах, що загрожували їй смертю.
Вочевидь, вказаний перелік доказів не є вичерпним та може бути конкретизований у кожній справі залежно від встановлених у ній обставин. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року справі № 607/1612/23 (провадження № 61-6323св23).
Крім того, Верховний Суд у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №357/9150/24 (провадження №61-2282св25) дійшов висновку, що встановлення факту смерті фізичної особи у зв`зку з воєнними діями можливе лише за наявності незаперечних доказів, які достовірно свідчать про смерть особи у точно визначений час та за конкретних обставин. За відсутності достовірних доказів смерті особи, коли наявні лише припущення про факт смерті фізичної особи у зв`язку з воєнними діями, належним способом захисту є звернення до суду із заявою про оголошення особи померлою, а не про встановлення факту смерті. 
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Проаналізувавши вищенаведене та конкретні обставини справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що в матеріали цієї справи містять достатньо належних та допустимих доказів, які свідчать про загибель військовослужбовця ОСОБА_2 в точно визначений час і за конкретних обставин.
Доводи апелянта, що у справі відсутні докази для задоволення заяви про встановлення факту смерті військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а зібрані у справі дані про обставини його смерті є лише припущенням про факт смерті, а тому правильним було б звернення з заявою про оголошення особи померлою, не заслуговують на увагу. Зібрані у справі письмові докази та покази свідка ОСОБА_6 , очевидця події та обставин загибелі військовослужбовця, дають підстави для висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2 і суд першої інстанції цім доказам дав належну правову оцінку.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України Тіщенка Артура Вікторовича залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду від 04 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 04 червня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук            О.О. Томин