ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11306/19 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
Н.Ю. Алєксєєва

ПОСТАНОВА
Іменем України

12 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Сорочка Є.О.,
суддів Коротких А.Ю., 
Чаку Є.В., 
за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про:
- визнання пртиправною бездіяльності Офісу великих платників податків ДФС щодо відображення в ІКП ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» за кодом платежу 851102100004 «Податок на прибуток приватних підприємств» перерахованих до бюджету згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2018 №110 грошових коштів в сумі 35182700,00 грн;
- зобов`язання Офісу великих платників податків ДФС внести зміни до ІКП ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» шляхом відображення в ІКП перерахованих ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» 30.11.2018 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2018 №110 грошових коштів в сумі 35182700,00 грн у складі розрахунків з бюджетом за зобов`язаннями з податку на прибуток підприємств.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана бездіяльність відповідача є протиправною.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не навів жодних доводів проти її задоволення. При цьому, посилання відповідача на необхідність передачі справи до іншого адміністративного суду колегія суддів відхиляє, оскільки це питання вже було вирішене 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачем укладені договори про організацію взаєморозрахунків з отримання субвенцій: №110е/6 від 09.11.2018 на суму 106400,00 грн; договір №110е/7 від 09.11.2018 на суму 937800,00 грн; договір №110е/8 від 09.11.2018 на суму 533000,00 грн; договір №110е/9 від 09.11.2018 на суму 28420100,00 грн; договір №110е/10 від 09.11.2018 на суму 578700,00 грн; договір №110/11 від 09.11.2018 на суму 3193700,00 грн; договір №110е/13 від 14.11.2018 на суму 1413000,00 грн.
Надалі, 19.11.2018 позивачем на підставі платіжного доручення №2117301118, за рахунок власних коштів сплачений аванс з податку на прибуток підприємств за 4 квартал 2018 року на суму 35182700,00 грн, який відповідачем зарахований як погашення зобов`язань з податку на прибуток підприємств за 3 квартал 2018 року.
Платіжними дорученнями Позивачем перераховані грошові кошти до державного бюджету відповідно до наданих реквізитів: №58 від 20.11.2018 на суму 1413000,00 грн; №59 від 20.11.2018 на суму 106400,00 грн; №60 від 20.11.2018 на суму 937800,00 грн; №61 від 20.11.2018 на суму 28420100,00 грн; №62 від 20.11.2018 на суму 533000,00 грн; №63 від 20.11.2018 на суму 3193700,00 грн; №64 від 20.11.2018 на суму 578700,00 грн з призначенням платежу сплата коштів за платежем податок за прибуток за 3 квартал 2018 року.
Відповідачем кошти, за вказаними платіжними дорученнями, зараховані на бюджетний рахунок за кодом класифікації 11022000, «Податок на прибуток підприємств електроенергетичної, нафтогазової, вугільної галузей, що залучаються до розрахунків на виконання положень частини другої статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018». Позивач вважає за належне зарахування коштів за вказаними платіжними дорученнями за платежем податок за прибуток за 3 квартал 2018 року, чого відповідачем здійснено не було.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що підстави для відображення зарахованих у 2018 році до спеціального фонду державного бюджету коштів у рахунок погашення грошових зобов`язань підприємств, які були повністю погашені ними раніше самостійно, без застосування механізму взаєморозрахунків, були відсутні у 2018 бюджетному році.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
За визначеннями, наведеними у підпунктах 14.1.39, 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК) грошові зобов`язання платника податків - це суми коштів, які платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкові зобов`язання та/або штрафні (фінансові) санкції, що справляються з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності, а надміру сплачені грошові зобов`язання - це суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.
Статтею 87 ПК визначено джерела сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків.
Пунктом 1 цієї статті передбачено, що джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.
Сплата грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів.
Відповідно до положень підпункту 17.1.10 пункту 17.1 статті 17 ПК платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.
Для цілей правильного вирішення даного спору належить з`ясувати статус спірних коштів, на яку посилається позивач.
Відповідно до пункту 48 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України субвенції - це міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції.
Згідно пункту 8 статті 11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України на 2018 рік у частині доходів є надходження, визначені частиною третьою статті 29 Бюджетного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених пунктом 17 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, а також такі надходження: надходження від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого), з податку на прибуток підприємств (з урахуванням штрафних санкцій, пені та процентів, нарахованих на суму цього боргу), що склався станом на 1 січня 2018 року, який сплачується підприємствами електроенергетичної, нафтогазової, вугільної галузей.
Згідно статті 21 цього Закону перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, здійснюється в обсязі, що відповідає обсягу надходжень до спеціального фонду державного бюджету за рахунок джерел, визначених пунктами 8 та 9 статті 11 цього Закону, що сплачуються підприємствами електроенергетичної, нафтогазової, вугільної галузей, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Цією ж статтею вирішено дозволити Кабінету Міністрів України залучати до розрахунків з перерахування цієї субвенції надходження від підприємств, визначених частиною першою цієї статті, грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств, податкового боргу з податку на прибуток підприємств (з урахуванням штрафних санкцій, пені та процентів, нарахованих на суму цього боргу), грошових зобов`язань із сплати дивідендів (доходу), нарахованих на акції (частки) господарських товариств, у статутних капіталах яких є державна власність, податкового боргу та грошових зобов`язань із сплати частини чистого прибутку (доходу) державних унітарних підприємств та їх об`єднань, що вилучається до державного бюджету відповідно до закону.
На виконання вказаних норм, Кабінет Міністрів України постановою від 14.02.2018 №110 затвердив Порядок та умов надання у 2018 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених (далі - Порядок та умови №110), органи ДФС надають довідку про розмір податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого), з податку на прибуток підприємств (з урахуванням штрафних санкцій, пені та процентів, нарахованих на суму цього боргу).
Згідно з пунктом 1 ці Порядок та умови визначають механізм надання у 2018 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - субвенція).
Перерахування субвенції здійснюється на суму різниці між фактичною вартістю та тарифом, що утворилася до 1 січня 2016 р. і не погашена на дату укладення договору про організацію взаєморозрахунків (пункт 2 Порядку та умов №110).
Підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору. Примірний договір про організацію взаєморозрахунків наведений у додатку 2 (пункт 2 Порядку та умов №110).
Казначейство перераховує субвенцію відповідно до Порядку перерахування міжбюджетних трансфертів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2010 р. № 1132, і Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого Мінфіном. Розрахунки з погашення заборгованості за рахунок джерел, визначених статтею 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", проводяться шляхом залучення коштів з єдиного казначейського рахунка (пункт 9 Порядку та умов №110).
Відповідно до пункту 10 Порядку та умов №110 обласні, Київська міська держадміністрації розподіляють субвенцію між бюджетами районів, районів у м. Києві, міст обласного значення та об`єднаних територіальних громад на підставі проектів договорів про організацію взаєморозрахунків, а також можуть приймати рішення про централізоване перерахування субвенції без розподілу її між зазначеними бюджетами за згодою відповідних місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.
Таким чином, урядом України, з метою погашення різниці між фактичною вартістю відповідних послуг та затвердженими тарифами, вирішено здійснити перерахування відповідної субвенції до місцевих бюджетів для їх подальшого перерахування на відповідні цілі.
Таким чином, кошти які надійшли за кодом бюджетної класифікації 11022200 та не були повністю використані у погашення зобов`язань, не є коштами позивача, а є субвенцією держави, яку було виділено в 2018 році для погашення відповідних різниць. Тобто кошти цієї субвенції можуть бути використані лише з метою, визначеною статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Порядком та умовами №110 - погашення різниці фактичною вартістю послуг та затвердженим тарифом у розмірі різниці, що утворилася до 1 січня 2016 р. і не погашена на дату укладення договору про організацію взаєморозрахунків.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що 09.11.2018 позивачем були укладені договори про організацію взаєморозрахунків з отримання субвенцій згідно з Порядком та умовами №110.
У подальшому, 20.11.2018 позивачем були сформовані платіжні документи на суму 35182,7 тис. грн. для проведення взаєморозрахунків згідно з Порядком та умовами №110 у рахунок погашення грошового зобов`язання з податку на прибуток на підставі декларації за ІІІ квартал 2018 року строком сплати якого - 19.11.2018. Зазначені платіжні доручення були проведені управлінням Державної казначейської служби України у м. Павлограді Дніпропетровської області лише 30.11.2019.
Водночас, станом на дату зарахування коштів до спеціального фонду державного бюджету на бюджетний рахунок, відкритий у Державному казначействі України за кодом бюджетної класифікації 11022000 «Податок на прибуток підприємств електроенергетичної, нафтогазової, вугільної галузей, що залучається до розрахунків на виконання положень частини другої статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», у позивача були відсутні не погашені грошові зобов`язання з податку на прибуток, оскільки відповідну заборгованість на суму 35182700,00 грн позивачем на підставі платіжного доручення №2117301118 від 19.11.2018 було погашено самостійно за рахунок власних коштів.
Позивач наполягає на тому, що власні кошти на суму 35182700,00 грн згідно платіжного доручення №2117301118 від 19.11.2018 мали бути зараховані у якості авансу з податку на прибуток за 4 квартал 2018. Проте, суд апеляційної інстанції такі посилання вважає помилковими, оскільки в силу вимог пункту 87.9 статті 87 ПК відповідні кошти були зараховані у погашення наявних зобов`язань. Норми податкового законодавства не визначають можливості зарахування сплачених коштів для погашення майбутніх зобов`язань у будь-якому майбутньому періоді, самостійно обраному платником.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що кошти отриманої субвенції згідно з статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Порядком та умовами №110 та відповідно до укладених позивачем договорів, мали бути використані виключно для сплати грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств. 
Проте, зважаючи, що на час формування платіжних документів та перерахування відповідних коштів позивач не мав грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств, то й підстави для відображення відповідних сум саме за зобов`язаннями з податку на прибуток підприємств були відсутні. При цьому, підстави для зарахування цих коштів у переплату з податку для погашення зобов`язань, що можуть виникнути у майбутньому, також відсутні, оскільки відповідної мети отримана субвенція не містить.
Посилання скаржника на втручання у його права на мирне володіння майном та збільшення податкового навантаження, колегія суддів відхиляє, оскільки як вже зазначалося, отримані кошти не є коштами позивача, а є субвенцією держави. Позивач не може отримувати вигоду від використання цих коштів з метою, яку не було визначено для них державою. 
Подібну позицію щодо спрямування коштів отриманої субвенції висловив Верховний Суд у постанові від 09.05.2023 у справі № 826/732/15.
У зв`язку із цим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що підстави для відображення зарахованих у 2018 році до спеціального фонду державного бюджету коштів у рахунок погашення грошових зобов`язань підприємств, які були повністю погашені ними раніше самостійно, без застосування механізму взаєморозрахунків, були відсутні у 2018 бюджетному році; та про безпідставність твердження позивача про наявність протиправної бездіяльності Відповідача щодо відображення в ІКП Позивача за кодом платежу 851102100004 «Податок на прибуток приватних підприємств» перерахованих до бюджету згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2018 №110 грошових коштів в сумі 35182700,00 грн.
Щодо посилань скаржника на порушення судом першої інстанції порядку призначення та проведення відеоконференції, відсутності певної інформації у матеріалах електронної справи системи ЄСІТС, то колегія суддів їх відхиляє як такі, що не призвели до неправильного вирішення справи та в силу абзацу другого частини другої статті 317 КАС не є підставою для скасування судового рішення.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких 

Суддя Є.В. Чаку

Повний текст постанови складений 13.05.2026.