ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 932/6751/24

провадження № 61-8516св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач --  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Іванчиком Павлом Володимировичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_2 
про припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності 
на частки земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що їм (по 1/6 частині) та їхній матері - ОСОБА_3 (2/3 частини) належав житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
Після смерті ОСОБА_3 вони успадкували по 1/3 частині будинку. 
Призначена для обслуговування вказаного будинку земельна ділянка із кадастровим номером 1210100000:02:241:0032 перебувала у їхній спільній сумісній власності та їхньої матері. Після смерті ОСОБА_3 їм видано свідоцтво про право на спадщину по 1/3 частині земельної ділянки. 
Зважаючи на викладене, позивач вважала рівними частки сторін спору у праві власності на земельну ділянку.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд припинити право спільної сумісної власності та встановити право спільної часткової власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0435 га, з кадастровим номером 1210100000:02:241:0032 наступним чином: право власності на 1/2 частку земельної ділянки визнати за нею та право власності на 1/2 частку земельної ділянки визнати за  ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 
2025 року у складі судді Цитульського В. І. позов задоволено.
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на земельну ділянку із кадастровим номером 1210100000:02:241:0032, площею 0,0435 га, розташовану на АДРЕСА_1 , шляхом визнання 
за ОСОБА_1 1/2частини та ОСОБА_2 1/2частини права власності на вказану земельну ділянку.
Вирішено питання стягнення судового збору.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач має право на пред`явлення позову про визначення розміру частки у спільній сумісній власності, так як це призведе до правової визначеності, змінить порядок здійснення права власності та дозволить позивачу розпоряджатися своєю часткою.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , задоволено.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 
2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності на частки земельної ділянки відмовлено.
Вирішено питання стягнення судового збору.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що належний сторонам житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами між ними не поділений в натурі та знаходиться на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:02:241:0032,. Між сторонами існує спір про визначення порядку користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, а також визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а визнання права на частку в праві спільної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний поділ спільного майна. При цьому, позивачем не доведено неможливості проведення реального поділу спірної земельної ділянки.
Позивач, за наявності підстав, не позбавлена можливості на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обґрунтування, зокрема, про поділ спірної земельної ділянки та відповідного будинку з господарськими спорудами із встановленням розміру ідеальних часток.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2025 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Іванчик П. В., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2025 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про те, що позивач не може звернутися з позовом про визначення часток у спільному майні, коли неможливо провести реальний поділ спільного майна, оскільки це право особи розпоряджатися на власний розсуд своїми процесуальними правами.
Крім того, вважає, що поділ спірної земельної ділянки є неможливим через: відсутність технічної можливості поділити житловий будинок; відсутність можливості присвоєння окремих адрес; відсутність забезпечення кожному вільного проїзду та доступу до вулиці; розмір земельної ділянки не достатній для їх забудови.
Вказує, що має намір розпорядитися своїм правом на відчуження належної їй 1/2 частини землі у передбаченому законом порядку, що не може зробити через те, що вона перебуває у спільній сумісній власності, а розташований на ній будинок у спільній частковій.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сахончик О. О., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними та не впливають на правильність вирішення спору судом апеляційної інстанції, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2025 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

22 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2026 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 січня 2014 року № НОМЕР_1 , земельна ділянка, площею 0,0435 га, кадастровий № 1210100000:02:241:0032, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована на АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 січня 2014 року № 16075654.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29 січня 2016 року № НОМЕР_2 , їм належало право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 (1/6 частина), ОСОБА_3 (2/3 частини) та ОСОБА_2 (1/6 частина), що також підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 січня 2016 року № 52329105, № 52328957.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, у зв`язку із чим Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 105/2018.

26 червня 2018 року державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Павловій Л. І. видане свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-1554 після ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/3 частину житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно зі змістом вказаного вище свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2018 року № 2-1554, спадкоємцями майна спадкодавця (2/3 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 ) є її донька ОСОБА_1 (позивач) на 1/2 частку майна та син спадкодавця - ОСОБА_2 (відповідач) на 1/2 частку майна.

Крім цього, державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори 29 листопада 2018 року Павловій Л.І. видане свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-2838 після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/6 частину у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий № 1210100000:02:241:0032.

Згідно зі вказаним вище свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 листопада 2018 року № 2-2838, спадкоємцями майна спадкодавця (1/3 частин земельної ділянки на АДРЕСА_1 ) є її донька ОСОБА_1 (позивач) на 1/2 частину майна та син спадкодавця - ОСОБА_2 (відповідач) на 1/2 частину майна.

У провадженні Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська перебуває справа № 932/8753/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою, в межах якої було призначено комплексну судову оціночно-будівельну, будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено, зокрема, питання про варіанти порядку користування земельною ділянкою та про наявність порушень меж земельної ділянки. Спір у справі № 932/8753/23 стосується житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, яка розташована за тією самою адресою та має кадастровий номер 1210100000:02:241:0032.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказана вище цивільна справа № 932/8753/23 не розглянута, судове рішення у ній не ухвалене.

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 289/461/17, 
що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Іванчика П. В., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції 
скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із частиною другою статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Аналогічне правило застосовується і при поділі спільного сумісного майна (стаття 372 ЦК України).

Частиною першою статті 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За приписами статті 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За відсутності угоди між співвласниками про порядок користування земельною ділянкою, розмір частки співвласника на земельну ділянку визначається, виходячи з розміру його частки у будинку, який розташований на цій земельній ділянці.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №490/6406/16-ц та від 16 жовтня 2019 року у справі № 466/9302/15-ц.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що сторонам спірна земельна ділянка належить в рівних частинах, тому позивач має право на пред`явлення позову про визначення розміру частки у спільній сумісній власності, так як це призведе до правової визначеності, змінить порядок здійснення права власності та дозволить позивачу розпоряджатися своєю часткою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що визнання права на частку в праві спільної сумісної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний поділ спільного майна, а позивачем не доведено неможливості проведення реального поділу спірної земельної ділянки.

Апеляційний суд послався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 404/1436/24.

Верховний Суд не може погодитися з такими висновками апеляційного суду та вважає що він неправильно застосував правові висновки, наведені у вказаній постанові Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що пред`явлення позовних вимог про поділ чи виділення в натурі частки зі спільного сумісного майна є правом особи, передбаченим нормами ЦК України, проте не є її обов`язком, що є проявом принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України). Позивач має право самостійно визначити спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, просити лише припинити право спільної сумісної власності та встановити право спільної часткової власності, що дає змогу співвласнику самостійно розпоряджатися своєю часткою у майні (стаття 361 ЦК України), зокрема, відчужити її.
У той час, коли майно перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, кожна з них обмежена у такому праві, оскільки може розпоряджатися таким майно виключно за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 369 ЦК України).

Отже, вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції помилково скасував його законне та обґрунтоване рішення.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що у пунктах 97-99, 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25) зазначено, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законодавством. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо судових витрат 

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із частинами першою, сьомою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положення підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, зокрема, із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки за подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 3 552,91 грн судового збору, що підтверджується відповідними квитанціями, то ця сума коштів підлягає стягненню з ОСОБА_2 на її користь, оскільки колегія суддів задовольняє її касаційну скаргу, скасовує постанову апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції про задоволення її позову.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Іванчиком Павлом Володимировичем, задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 рокускасувати.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 
2025 рокузалишити в силі.

Стягнути з  ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 3 552 (три тисячі п`ятсот п`ятдесят дві) гривні, 91 (дев`яносто одна) копійка.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк