30.06.26
22-ц/812/965/26
Єдиний унікальний номер судової справи 487/7196/24
Номер провадження 22-ц/812/965/26, 22-ц/812/968/26 
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

30 червня 2026 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,
з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,
за участю: 
позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Веріковської Т.А.,
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Шалько О.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана її представником – адвокатом Шалько Олександрою Андріївною, та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником – ОСОБА_3 , рішення, яке ухвалене Заводським районним судом міста Миколаєва 19 лютого 2026 року під головуванням судді Афоніної С.М. в приміщені цього ж суду о 13 год. 05 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Веріковську Тетяну Анатоліївну, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Заводський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Заводський ВДВС, натепер змінилась назва на Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України) про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що він та відповідач ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2002 року, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 листопада 2023 року.
Після розірвання шлюбу доньки сторін – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , залишились проживати з матір`ю в м. Одеса, а син сторін ОСОБА_8 залишився проживати з батьком. 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2024 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_9 аліменти на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 лютого 2024 року і до їх повноліття. 
На виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження Заводським ВДВС. 
В подальшому, між ОСОБА_5 та доньками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 почали виникати сварки. Мати дітей перестала приділяти увагу дітям, займалась веденням сторінки у соцмережах, де викладала ролики про своє та дітей життя, без згоди останніх, змушувала постійно старших доньок доглядати за братом, як у денний, так і нічний час.
У зв`язку з цим, доньки сторін в травні 2024 року повернулися жити до батька за адресою: АДРЕСА_1 , де дітям проживати комфортно, створені все умови для проживання відповідно до акту обстеження умов проживання від 24 травня 2025 року за №103, складеного Службою захисту прав, свобод і законних інтересів дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, та з того часу діти перебувають на його повному утриманні позивача. 
Відповідач з травня 2024 року дітей матеріально не забезпечує, вихованням не займається, постійно створює конфліктні ситуації, влаштовує бійки, як позивачу так і дітям, в той же час отримує аліменти на утримання дітей від позивача та розпоряджається ними на власні потреби. 
Позивач зазначав, що відповідач інших осіб на утриманні немає, зареєстрована як ФОП, отримує дохід, стан здоров`я дозволяє працювати, тому в змозі сплачувати аліменти на утримання дітей. 
Після розірвання шлюбу, син сторін ОСОБА_8 проживав разом із батьком, який доглядав за дитиною, не перешкоджав спілкування з матір`ю. Позивачу за доглядом за дитиною була призначена державна соціальна допомога при народженні дитини з 01 лютого 2024 року по 30 червня 2024 року.
Проте, 27 травня 2024 року відповідачка приїхала до міста Миколаєва та шляхом обману забрала сина погуляти та не повернула, стала чинити перешкоди у спілкуванні позивача з сином та можливості приймати участь в його вихованні та розвитку. 
15 червня 2024 року позивач випадкового зустрів відповідачку та сина в місті Одесі, який виявив бажання поїхати жити до батька, на що відповідач погодилась. 
В подальшому відповідач почала вести себе агресивно, сваритися з позивачем, вимагала повернути сина, у тому числі неодноразово намагалась викрасти дитину. Так, 28 червня 2024 року відповідач приїхала до позивача, намагалась забрати сина ОСОБА_10 , побила доньку ОСОБА_11 , у зв`язку з чим позивач звернувся до органів поліції та було відкрите кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України. 
Позивач вважав, що у зв`язку з такою поведінкою відповідача порушуються права малолітнього сина ОСОБА_8 , як на його добровільний вибір проживання з батьком, так і на його інтелектуальний, соціальний, культурний, фізичний та духовний розвиток, тому наявні всі обставини для визначення місця проживання ОСОБА_8 саме з батьком.
Посилаючись на викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд 
стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і до повноліття дітей; 
визнати місце проживання малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , 
стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір та понесені ним судові витрати.
Представник відповідача – адвокат Ютовець О.О. в суді першої інстанції позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив в їх задоволенні відмовити. Зазначав, що позивач зловживає своїми правами, діти опинились у позивача, оскільки він їх забрав у матері, коли вони проживали в місті Одесі, тривалий час не надає відповідачу спілкуватися та бачити дітей, яка також не має доступу до будинку по АДРЕСА_1 , де знаходиться майно відповідача, у зв`язку з чим вона зверталась до органів поліції. 
Вказував, що позивач зазначає неправдиві відомості, що відповідач побила доньку ОСОБА_11 . Діти ухиляються від спілкування з матір`ю, не ходять до школи. Дійсно ОСОБА_5 не допомагає матеріально дітям, оскільки у неї немає доступу до дітей. Яким чином ОСОБА_5 розпоряджається аліментами, які отримує від позивача йому не відомо. ОСОБА_5 заперечує, щоб малолітній ОСОБА_8 проживав разом із батьком. Відповідач не знає, де проживають її діти, у зв`язку з чим зверталась до правоохоронних органів та органу опіки та піклування. 
Представник третьої особи – органу опіки та піклування ОСОБА_12 не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вказувала, що думка органу опіки та піклування ММР викладена у відповідному висновку, просила врахувати судом останній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між сторонами, який надійшов до суду 22 липня 2025 року, згідно якого орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місця проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 . Також зазначила, що ОСОБА_5 давно не зверталась до органу опіки та піклування щодо своїх дітей.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на утримання ОСОБА_8 починаючи з дня пред`явлення позовних вимог з 19 серпня 2024 року, на утримання ОСОБА_7 , починаючи з 09 грудня 2025 року та до досягнення дітьми повноліття. 
Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць в частині стягнення аліментів на утримання дитини. 
В решті позовних вимог судом відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 грн. 96 коп., а також 15 000 грн. витрат на правову допомогу та на користь держави судовий збір у розмірі 807 грн. 47 коп.
Врахувавши вік дитини, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, виходячи з балансу інтересів батьків та найкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що залишення місця проживання дитини з батьком, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини, буде відповідати найкращим інтересам малолітньої дитини, спрямоване на забезпечення гармонійного розвитку дитини у стійкому середовищі разом із рідними сестрами, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку, зростати в місці, де він проживає від самого народження, у зв`язку з чим суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 з ним обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Також, районний суд звернув увагу, що в даній справі мова не йде про розлучення матері ОСОБА_2 з дитиною, мати не має бути обмеженою у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у її вихованні. Більше того, виходячи з положень ст.ст.157,181 СК України той з батьків хто проживає окремо зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той хто проживає з дитиною, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже мати не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утримання.
При визначенні розміру аліментів на утримання дітей, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , районний суд врахував, що відповідач є особою працездатного віку, тому має об`єктивну можливість виплачувати аліменти, заміжня, доказів матеріального стану відповідача та наявність у неї інших утриманців суду не надано, тому суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки вважав такий розмір аліментів розумним, який не суперечить чинному законодавству, відповідає інтересам сторін та неповнолітніх дітей.
Щодо дати присудження аліментів, суд дійшов до висновку, що здійснювати стягнення аліментів на утримання ОСОБА_8 необхідно з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 19 серпня 2024 року.
Припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стало можливим з дня набрання законної сили 09 грудня 2025 року заочного рішення Приморського районного суду міста Одеса від 07 листопада  2025 року, тому саме з цієї дати – 09 грудня 2025 року у ОСОБА_1 виникло право на стягнення аліментів на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Проте, станом на 09 грудня 2025 року та день ухвалення даного рішення, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вже досягла повноліття, а тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її утримання до повноліття, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_6 суд відмовив.
Не погодившись із судовим рішенням, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , діючи через свого представника – адвоката Шалько О.А., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та направити справу на розгляд за встановленою підсудністю до Приморського районного суду міста Одеси.
Відповідач вказувала, що справа розглянута з порушенням правил підсудності. 
Так, суддею районного для визначення підсудності у справі на підставі ч.8 ст.187 ЦПК України зроблено запит щодо адреси реєстрації ОСОБА_5 , на який відповіддю №757733 від 28 серпня 2024 року було повідомлено, що адресою реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з 01 листопада 2016 року по 07 грудня 2023 року був будинок АДРЕСА_1 (том 1 а.с.65). 
Таким чином, станом на день звернення до районного суду Кравченка С.А. з позовною заявою у справі №487/7196/24 – 17 серпня 2024 року, вже більш як 9 місяців місце реєстрації відповідача ОСОБА_13 не було у місті Миколаєві, не кажучи вже про місце фактичного проживання. Відповідно до довідки від 20 листопада 2023 року №5105-5003042276 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, копія якої була надана до позовної заяви ОСОБА_1 , фактичним місце перебування ОСОБА_13 є АДРЕСА_2 .
Незважаючи на наявну інформацію щодо відсутності реєстрації місця проживання відповідача у справі у Заводському районні міста Миколаєва, ухвалою судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . 
Враховуючи необґрунтоване відкриття провадження у вказаній справі, 25 вересня 2024 року представник ОСОБА_5 – адвокат Ютовець О.О., звернувся до суду із заявою про направлення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_13 за підсудністю до Приморського районного суду міста Одеси, у зв`язку з тим, що відповідач, як ВПО, зареєстрована по АДРЕСА_3 , квартира АДРЕСА_4 . Жодної ухвали про розгляд вказаної заяви матеріали даної справи не містять.
Також, відповідач звертала увагу на те, що раніше ОСОБА_1 вже звертався до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовом до неї про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєві від 03 квітня 2024 року провадження у справі було закрито у зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_1 від поданого ним позову. Таким чином, провадження у справі №487/8660/23 з такими ж сторонами, предметом та підставою позову за позовною заявою ОСОБА_1 було закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову, що породило наслідки неможливості повторного звернення до того ж відповідача з тими ж вимогами та підставами, що було проігноровано Заводським районним судом міста Миколаєва.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Веріковську Т.А., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення в частині визначення початку стягнення аліментів на утримання ОСОБА_7 з 09 грудня 2025 року та в частині відмови у стягненні аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 та постановити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи з дня пред`явлення позовних вимог з 19 серпня 2024 року і до досягнення повноліття, а на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дня пред`явлення позовних вимог з 19 серпня 2024 року і до досягненню повноліття в розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.
Зазначено, що судом надана не в повному обсязі оцінка настання зобов`язань матері по оплаті аліментів на утримання дітей.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Шалько О.А. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить жодних тверджень та нормативних обґрунтувань, які б заперечували висновки суду.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, з огляду на таке.
Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IVзастосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Статтею 51 Конституції України, та ч.ч.2,3 ст.5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Суд – це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст.7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини держави -учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з ч.ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
За положеннями ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. 
Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі №466/1017/20). 
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Нормами ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
З матеріалів справи вбачається, що сторони з 01 березня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від вказаного шлюбу сторони мають трьох дітей – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с.22,23,24).
01 листопада 2023 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 листопада 2023 року у справі за №487/6960/23 (том 1 а.с.25-26).
Судом встановлено, що орієнтовно у жовтні 2023 року, за домовленістю між сторонами, відповідач ОСОБА_2 разом із старшими доньками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхала для проживання до міста Одеси.
Молодша дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишився проживати у місті Миколаєві разом з батьком ОСОБА_1 .
У березні 2024 року малолітня дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за домовленістю сторін по справі, почав проживати з матір`ю та старшими сестрами у місті Одесі.
В подальшому, у період з 19 по 27 травня 2024 року ОСОБА_8 разом з старшими сестрами проживали з позивачем ОСОБА_1 у місті Миколаєві.
З 27 травня 2024 року орієнтовно по 14-17 червня 2024 року молодша дитина ( ОСОБА_8 ) проживав з матір`ю у місті Одесі, старші сестри ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) – з батьком у місті Миколаєві.
Починаючи з середини червня 2024 року діти проживають з батьком у місті Миколаєві (протилежного апеляційною інстанцією не встановлено).
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24 травня 2024 року, складеного Службою у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва в будинку АДРЕСА_1 проживають діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їх батько ОСОБА_1 . Умови проживання для дітей створені (том 1 а.с.34).
Органом опіки та піклування до районного суду було надано декілька висновків щодо розв`язання спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 (том 1 а.с.93-95,99-102,144-147).
Згідно листа т.в.о. начальника Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради та пояснень в судовому засіданні представника просили враховувати саме висновок від 11 липня 2025 року за №18578/02.02.01-22/03/14/25, який відповідає обставинам справи та згідно якого вважають доцільним, виходячи з інтересів дитини, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_1 .
При цьому, члени комісії дійшли висновку, що зміна звичайного оточення дитини та її фактичного місця проживання, може негативно вплинути на емоційний стан дитини, враховуючи її вік та особисту прихильність до батька та старших сестер (том 1 а.с.144-147).
Також з матеріалів слідує, що між сторонами виникли непрязнені стосунки, у тому числі щодо виховання та утримання дітей, про що свідчить внесені відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_14 від 06 грудня 2023 року за кваліфікацією ч.1 ст. 125 КК України щодо нанесення ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень колишньою дружиною та невідомими 05 грудня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.31). 
Крім того, внесені відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_14 від 11 липня 2024 року за кваліфікацією ч.1 ст.125 КК України щодо нанесення 28 червня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_15 легких тілесних ушкоджень неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с.32). 
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, фактично рішення оскаржується в частині визначення часу присудження аліментів на дітей та в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
Так, щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про розгляд справи районним судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), то колегія суддів виходить за наступного.
Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. 
Згідно зі ст.17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.
Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.
Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.
Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.
Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (ст.378, п.6 ч.1 ст.411 ЦПК України).
Територіальна підсудність має декілька видів: підсудність справ, у яких однією зі сторін є суд, або суддя (ст.26 ЦПК України), підсудність справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача (ст.27 ЦПК України), підсудність справ за вибором позивача (ст.28 ЦПК України), підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами (ст.29 ЦПК України), виключна підсудність (ст.30 ЦПК України).
Згідно зі ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
За загальним правилом ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч.1 ст.28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Згідно з ч.16 ст.28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Отже, дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів. Суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді. Крім того, аналіз вказаної норми свідчить про те, що цією нормою права охоплюють всі вимоги, пов`язані з невиконанням обов`язку по утриманню, передбачені ст.ст.75-89,91,180-201,202-206,265-274 СК України, що можуть пред`являтись також за зареєстрованим місцем проживання позивача.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі №263/14171/19 (провадження №61-21991св19) вказано, що тлумачення ст.ст.27,28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) – це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст.27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (ч.16 ст.28 ЦПК України). Верховний Суд виходить з того, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.
Справи про визначення місця проживання дитини є справами позовного провадження, а тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності (відповідно до ст.27 ЦПК України) за місцем проживання відповідача. Якщо в одному позові вимоги про визначення місця проживання дитини (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів, такий позов може подаватися за вибором позивача до суду за місцем свого проживання згідно з ч.1 ст.28 ЦПК України.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі №200/11563/18 (провадження №61-7883св19).
Тобто, при поєднанні в одному провадженні кількох вимог, одна з яких підлягає розгляду за правилами загальної підсудності, а інша – за правилами альтернативної підсудності, справа за такими вимогами може бути розглянута за правилами альтернативної підсудності у суді за вибором позивача.
У вказаній справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, використав належне йому право на вибір між кількома судами, яким підсудна справа, а також на наявність у нього права на пред`явлення позову про стягнення аліментів за його місцем проживання.
За встановленого, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом правил територіальної підсудності колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Щодо доводів апеляційної скарги сторони відповідача в частині того, що Заводський районний суд міста Миколаєва фактично ухвалив судове рішення у справі за позовом з тих самих підстав, з того самого предмету та між тими ж сторонами, що вже розглядався Заводським районним судом міста Миколаєва та було ухвалено судове рішення, яким прийнята відмова від позову та закрито провадження у справі, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За правилами п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Аналіз змісту п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України дає підстави для висновку, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 липня 2020 року у справі №922/404/19).
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04серпня 2021 року в справі №146/318/20 (провадження №61-11374св20)).
Відповідно до зазначеного необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Зазначена процесуальна норма права направлена на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19)).
Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2023 року у справі № 522/13894/22 (провадження №61-5564св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 (провадження №14-225цс19) вказано, що «згідно з пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав для закриття провадження у справі.
28 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_15 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_8 та в подальшому ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва, орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення місця проживання дитини, стягнення компенсації моральної шкоди. 
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 квітня 2024 року у цивільній справі №487/8660/23 закрито провадження по справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_15 про визначення місця проживання дитини.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2025 року у цивільній справі №487/8660/23 позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва, орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення місця проживання дитини, стягнення моральної шкоди задоволені частково, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: чотири тижні з батьком ОСОБА_1 ; чотири тижні з матір`ю ОСОБА_5 , чотирьох тижневий період проживання дитини з кожним з батьків починається з 12:00 години неділі та завершується через чотири тижні о 12:00 годині неділі, перші чотири тижні, починаючи з дати набрання рішенням законної сили, дитина проживає з батьком, по завершенні чотирьох тижнів, протягом яких дитина проживала з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким вона проживала, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2025 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва, орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено.
З пояснень в судовому засіданні апеляційної інстанції позивача встановлено, що оскільки з березня 2024 року малолітня дитина ОСОБА_8 за домовленістю сторін почав проживати з матір`ю та старшими сестрами у місті Одесі, то позивач подав до суду заяву про відмову від позову. Натомість, у серпні 2024 року останній повторно звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним, так як з травня 2024 року суттєво змінились обставини та син ОСОБА_8 почав проживати разом з ним у місті Миколаєві. 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що у справі Заводського районного суду міста Миколаєва (справа №487/8660/23) та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, позови не збігаються за матеріально-правовими вимогами (різні предмети позовів), та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, тому підстав для скасування судового рішення немає. 
Аналіз доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 свідчить про те, що рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини не оскаржується, а тому в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, то слід зазначити наступне.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2024 року у справі №487/1298/24, позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 лютого 2024 року і до їх повноліття.
На підставі виконавчого листа Заводським відділом ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №75121243 відносно боржника ОСОБА_1 .
Починаючи з середини червня 2024 року діти проживають разом з батьком у місті Миколаєві. 
Як зазначено в позовній заяві, з травня 2024 року відповідач не бере участі у вихованні та утриманні своїх дітей, діти перебувають на повному утримання батька ОСОБА_1 , проте, ОСОБА_2 продовжила отримувати аліменти на утримання дітей від позивача, матеріальної допомоги в той же час на утримання дітей не надавала, посилаючись на те, що відповідач позбавлена можливості спілкуватися з дітьми, які ухиляються від зустрічі з нею. 
Відповідно до інформації про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 11 березня 2023 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідач позовні вимоги не визнає, проте суду не надано будь-яких доказів про виконання нею батьківських обов`язків щодо виховання, піклування, утримання, розвитку дитини, створення належних умов для проживання дитини, враховуючи, що ОСОБА_2 змінила місце свого проживання, можливість утримувати сина та її матеріальне становище, в судові засідання жодного разу не з`явилась, з пояснень представника органу опіки та піклування, наданих в судовому засіданні, відповідач до органу опіку та піклування тривалий час не з`являлася, долею дітей не цікавилась, заяв та повідомлень щодо перешкоджання позивачем у її спілкуванні з дітьми не подавала. 
Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч.ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст.ст.180,191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
За положеннями ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до положень ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви.
За приписами ст.141 СК України мати, батько мають рівні як права, так і обов`язки щодо дитини.
За своєю суттю аліменти – це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , суд врахував, що відповідач є особою працездатного віку, тому має об`єктивну можливість виплачувати аліменти, доказів матеріального стану відповідача та наявність у неї інших утриманців суду не надано, тому суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки вважав такий розмір аліментів розумним, який не суперечить чинному законодавству, відповідає інтересам сторін та неповнолітніх дітей.
Разом з тим, виходячи зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 , останній не погоджується з рішенням суду в частині визначення дати початку стягнення аліментів на утримання доньок.
Як вбачається з матеріалів справи, районним судом враховано, що заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеса від 07 листопада 2025 року, яке набрало законної сили 09 грудня 2025 року та обов`язкове до виконання, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа – Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів, задоволено частково, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, яким припинено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які стягуються за рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2024 року у справі №487/1298/24, звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами по виконавчому листу, виданому 15 травня 2024 року Заводським районним судом міста Миколаєва у справі №487/1298/24, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Районним судом враховані положення п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, що стягнення та виплата аліментів в новому розмірі, а так само припинення їх стягнення, здійснюється виключно з дня набрання законної сили рішенням суду.
Отже, районний суд дійшов висновку, що припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стало можливим з дня набрання законної сили 09 грудня 2025 року заочного рішення Приморського районного суду міста Одеса від 07 листопада 2025 року, тому саме з цієї дати – 09 грудня 2025 року у позивача ОСОБА_1 виникло право на стягнення аліментів на утримання доньок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Інші обставини, зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а лише зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ЦПК України та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційні скарги в силу ст.375 ЦПК України підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги сторін залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка подана її представником – адвокатом Шалько Олександрою Андріївною, та ОСОБА_1 , яка подана його представником – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий      Т.В. Серебрякова 

Судді:       В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 06 липня 2026 року