Справа № 303/7617/18 
Провадження 2-6/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області у складі: 
головуючого судді Тиханського О.Б.,
за участю секретаря Денисенко Ю.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів та визнання договору дарування недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з позовом, уточнивши який зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з третьої особою з 23.07.2003 по 12.11.2013. Під час перебування у шлюбі вирішили на при кінці 2006 року разом із чоловіком побудувати житловий будинок на земельній ділянці в садовому товаристві «Роздолля». Вказану земельну ділянку знайшли спільно та оформили купівлю на мати чоловіка, яка є відповідачем по справі. Відповідач була обізнана про їх намір будувати будинок. Будинок будували за спільні кошти подружжя без дозвільних документів. Всі питання та фінансування будівництва позивач вирішувала спільно із чоловіком. Загальна сума витрат на будівництво будинку склала 4639434,03 грн. Будинок будували до 2008 року і з того часу позивач проживала там разом із чоловіком та дитиною до 2013 року. Джерелом коштів на будівництво були спільні кошти подружжя так і кредитні кошти у розмірі 154000 дол. США. Відповідач жодним чином не брала участь у фінансуванні будівництв будинку. Проте після розірвання шлюбу, позивач дізналась, що право власності на спірний будинок було оформлено на відповідача. Оскільки позивач здійснювала витрати на будівництво будинку, який їй не належить, просить суд стягнути з відповідача, власнику будинку частину загальної суми витрат на будівництво, що становить 3441311,34 грн. 
Крім того, вже під час розгляду справи в суді відповідач ОСОБА_4 подарувала спірний будинок ОСОБА_5 , яка є її донькою. Як зазначає позивач, вказаний правочин має ознаки фіктивності та укладений з метою уникнення виконання можливого рішення суду. В зв`язку з цим, просить визнати даний договір дарування недійсним. 
Відповідач ОСОБА_4 надала відзиви на позовну заяву та заяви про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову та зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_6 є її сином. Через розбіжності в поглядах на сімейне життя, позивач та її син розлучились. Проте, земельну ділянку вона придбала та будинок будувала за особисті кошти. Дані кошти були зароблені нею та її чоловіком протягом усього життя. Син, допомагав їй з будівництвом та документами, в зв`язку з чим нею була видана довіреність на його ім`я. В 2006 році нею було придбано земельну ділянку та з 2007 року по 2015 рік проводилось будівництво будинку. Організацією деяких робіт їй допомагав син, якому в свою чергу допомагала дружина, позивач по справі. В 2015 році вона зареєструвала право власності на будинок. Також відповідач зазначає, що даний будинок не є самочинним будівництвом та нею отримано свідоцтво про право власності. Щодо наданих позивачем документів, чеків та квитанцій, то у них не зазначено місце виконання робіт та не можуть підтверджувати, що витрати позивача та третьої особи на будівництво будинку. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01.06.2018 встановленні преюдиційні факти, що позивач не здійснювала фінансування будівництва спірного будинку. Також представником відповідача ОСОБА_4 подано заяву про застосування строку позовної давності оскільки про своє як зазначає позивач порушено право, вона дізналась або повинна була дізнатись в листопаді 2014 року, а позов поданий в 2018 році.
Третя особа, ОСОБА_6 надав пояснення на позовну заяву, відповідно до якої він заперечує щодо задоволення позовних вимог, зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем з 2003 по 2013 роки. В період шлюбу, його мати вирішила побудувати будинок за власні заощадженні кошти неї та його батьком. В зв`язку з чим, нею була придбана земельна ділянка на якій в період з 2007 по 2015 роки проводились будівельні роботи і зведення садового будинку. Вказаний будинок будувався виключно за кошти матері та його батька. Жодні спільні кошти третьої особи та позивача не витрачались, також в них не було таких коштів, оскільки ними були придбана інше нерухомість. Він допомагав матері в отриманні відповідних дозволів і в зв`язку з цим, вона видала на його ім`я довіреності. Також зазначає, що вказане будівництво не було самочинним будівництвом, оскільки право власності на садовий будинок зареєстровано в належний спосіб, земельна ділянка належить власнику будинку і цільове призначення є належним. Вказані обставини також підтверджуються рішенням Шевченківського районного суду міста Києва. Також позивачем не надано доказів, що кредитні кошти були витрачені на будівництво будинку, а надані фотографії не підтверджують викладених позивачем обставин. Крім того, жодних правових підстав для застосування ч.3 ст.376 ЦК України не має, оскільки будівництво не було самочинним та не надано доказів, що позивач понесла витрати на його будівництво. 
Позивачем надано відповідь на пояснення третьої особи, та зазначено, що твердження третьої особи щодо періоду будівництва не відповідають дійсності, оскільки будинок будувався з весни 2007 року по кінець 2008 року. Новий 2009 рік позивач разом із чоловіком та сином вже святкували в спірному будинку, який на той час вже був побудований та облаштований для проживання, про що є відповідні докази. Крім того в 2011 році вже був виданий технічний паспорт на будинок. Щодо тверджень третьої особи, що у них не було коштів на будівництво, то позивач зазначає, що інвестування у інші об`єкти нерухомості відбувалось через два роки після отримання кредиту та будівництво будинку та вже після завершення будівництва. Також не надано жодних доказів, що відповідач мала особисті кошти на будівництво. Також третьою особою не спростовано тверджень, що будівництво було самочинне, оскільки жодних дозволів не його початок не було. Щодо рішення Шевченківського суду міста Києва, то предмет спору там був інший і цим рішенням не встановлювались факти, що будинок побудований не за спільні кошти подружжя.
Позивачем надано відповідь на відзив ОСОБА_4 , відповідно до якого вказано, що відповідачем не надано жодних доказів, що спірний садовий будинок будувався за збережені кошти відповідача та її чоловіка, також не надано доказів наявності таких коштів. Сам чоловік ОСОБА_6 наполягав, щоб земельна ділянка та будинок було оформлені на його матір. Також відвідачем не спростовано тверджень, що будівництво було самочинне, оскільки жодних дозволів не його початок не було. Щодо рішення Шевченківського суду міста Києва, то предмет спору там був інший і цим рішенням не встановлювались факти, що будинок побудований не за спільні кошти подружжя. Також відповідачем не спростовано надані позивачем доказів понесених витрат на будівництво. 

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги у збільшеному обсязі підтримали в повному обсязі, додатково зазначили, що позовна давність не пропущена, будинок побудований за спільні кошти подружжя, всі питання по будівництву вирішували спільно з колишнім чоловіком. З будівництвом поспішали, оскільки хотіли завершити до народження сина. На момент будівництва позивачу не було відомо, що будинок будується на користь матері чоловіка. Нею було отримано кредит у розмірі 150000 дол. США для особистих потреб та повністю витрачений на будівництво. Крім кредиту на будівництво були витрачені і інші кошти подружжя та власні заощадження. Кредит був отриманий на неї, оскільки чоловік пояснював, що йому кредит не видадуть, бо в нього є проблеми з кримінальними справами. З тих самих підстав і земельну ділянку на якій знаходиться будинок оформляли на матір, яка як повідомляв чоловік видала їм генеральну довіреність. Вказаний кредит по рішенню суду був розділений і з неї стягнуто частину, кредит був сплачений ОСОБА_4 . Свою частину заборгованості за даним кредитом позивач ще не виплатила. Вирішити будувати будинок в 2006 році. За період 2007 року будинок був побудований. В 2007 році позивач працювала, отримувала заробітну плату орієнтовно 2,500 дол. США на місяць, чоловік був приватним підприємцем і мав доход до 1000 дол. США в місяць. Про те, що будинок належить матері їй стало відомо після розлучення. Будівництво було розпочато без жодних дозволів, на земельній ділянці був старий садовий будиночок. В будинку почали проживати з початку 2008 року і позивач там прожила до серпня 2013 року. ОСОБА_4 не приймала участь у фінансуванні будівництва, не проживала там, не мала доходів та збережень для такого. 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 , проти задоволення позову заперечила в повному обсязі з підстав викладених у відзивах на позовні вимоги, додатково зазначила, що садовий будинок був побудований за заощадженні кошти ОСОБА_4 . Дане будівництво не являється самочинним, побудовано законно на належній земельній ділянці з відповідним ці ловчим призначенням. Є рішення суду, де встановлено, що спірний будинок не був побудований за спільні кошти подружжя. Крім того, доказів, що позивач витрачала належні їй кошти на будівництво не надано. Також представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності, оскільки позивачу було відомо, що будинок та земельна ділянка належить ОСОБА_4 ще з 2008 року. Технічний паспорт на будинок був виготовлений у 2011 році. Позивач в будинку постійно не проживала. Відповідач сплачувала за будівництво готівкою, також відповідач продала належну їй квартиру та дані кошти витратила на будівництво. ЇЇ син допомагав їй у духівництві лише вирішенім організаційних питань. Будівництво розпочалось у 2007 році та введений в експлуатацію у 2015 році. В 2019 року ОСОБА_4 подарувала даний будинок рідній доньці, оскільки там було вирішено спільно у родині. На даний час там проживаю орендар. Чи були дозвільні документи на будівництво у 2001 році, представнику не відомо.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 , проти задоволення позову заперечила в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Додатково зазначила, що будівництво будинку здійснювалося за кошти ОСОБА_4 , яка в подальшому, у 2019 році, вирішила його подарувати своїй доньці, доказів, що даний правочин є удаваним не надано. В будинку на даний час проживає орендар, з яким договір був укладений ще ОСОБА_4 . 
Третя особа, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, на позовну заяву надано пояснення, відповідно до якого, третя особа не визнає позовні вимоги та заперечує щодо їх задоволення.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, допитавши свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , експерта ОСОБА_9 прийшов до висновку про те, що позов підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , показала, що з позивач має дружні стосунки. Свідку відомо, що спірний будинок будувався у 2006-2008 роках. Новий 2008 рік зустрічали в цьому будинку. Будинок будувався спільно позивачем та її колишнім чоловіком. Позивачем було взято кредит у 1500000 дол. США саме на будівництво. Свідок неодноразово була присутня в даному будинку та бачила як позивач приймала участь у обговоренні будівництва будинку. Колишній чоловік говорив, що земельна ділянка належить їх подружжю. Останній раз свідок була в будинку в 2010 році, коли основні роботи по будівництву та ремонту вже були завершені. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що працював прорабом на будівництві спірного будинку. Під час будівництва роботи, їх хід та види, дизайн, вартість та питання оплат обговорював з подружжям ОСОБА_10 . Відповідача ОСОБА_4 не знає і з нею такі питання не обговорював. Свідок приймав участь у будівництві з початку, з будівництва фундаменту, яке почалось та тривало 2006-2007 роки. Розрахунки проводились по актам виконаних робіт, розраховувались або позивач або її чоловік. Свідок будував лише сам будинок, оздоблювальні та ремонті роботи в середині будинку він не проводив. 
Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_9 наданий ним висновок підтримав в повному обсязі. Додатково зазначив, що перед виїздом на об`єкт дослідження з ним контактували дві сторони, проте його не повідомляли про неможливість доступу до будинку. На територію будинку у експерта був частковий доступ тому на всі питання не зміг відповісти, а саме в середину будинку експерт не мав доступу. На питання, на які експерт надав відповідь, він мав можливість відповісти, враховуючи частковий доступ до будинку, крім того деякі питання стосувались судово-товарознавчої експертизи. Візуально вікна у будинку відповідали тим які вказані у договорі, виробника їх не встановлював. Розміри деяких об`єктів, наприклад вікон, дверей, перил визначав через розмір цегли, якою облицьований будинок, оскільки цей розмір є стандартним. По воротам також підтримує свій висновок, питання було не зовсім вірно поставлено, проте відповідь він надав правильну, як зазначено у наряді. Вхідні двері у будинку відповідають візуально та по розмірам тим які вказані в наряді-замовлені. Інші об`єкти також визначав візуально, кількість цегли визначав орієнтовно по площі будинку. 

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали шлюб 26.07.2003, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва віл 26.07.2003, актовий запис 1365.
Відповідно за рішення Шевченківського районного суду міста Києві від 12.11.2013, шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірваний.
Відповідно до кредитного договору № 10-29/3124 від 21.03.2007 ОСОБА_1 надано АКБ «Укрсоцбанк» кредит у розмірі 154000 дол. США, зі сплатою 13% річних до 20.03.2022. Кредит надано на поточні цілі. В якості забезпечення договору було укладено договір іпотеки на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . та договір поруки з ОСОБА_6 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.08.2015, ОСОБА_4 є власником садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2016 ОСОБА_11 є власником садового будинку загальною площею 479,8 кв.м., що розташований в садовому товаристві «Роздолля» № 96 в м. Українка Обухівського району Київської області, відповідно до свідоцтва про право власності від 12.08.2015, виданого на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2015. 
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯВ №562949 від 14.05.2009, ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу №8853 від 14.11.2006 є власником земельної ділянки площею 0,0904 га, що розташована в Українській міській раді с/т «Роздолля», кадастровий номер 3223151000040660065. 
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.11.2006 ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_4 купила земельну ділянку площею 0,0904 га, що розташована в Українській міській раді с/т «Роздолля» для ведення садівництва, кадастровий номер 3223151000040660065, за ціною 205389 грн.
23.02.2025 ОСОБА_4 видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_6 управляти та розпоряджатись всім її майном, укладати всі дозволені законом угоди тощо.
08.10.2014 ОСОБА_4 видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_6 та ОСОБА_5 бути її представниками. 
Відповідно до листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області №1010-655 від 04.06.2019 повідомлено, що в Єдиному реєстрі та Департаменті відсутня інформація щодо реєстрації дозвільних документів або декларативних документів на виконання будівельних робіт замовником будівництва якого виступає ОСОБА_4 на об`єкт який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до листа Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області №1507/0/3-19 від 01.07.2019, повідомлено, що за період з 26.04.2026 по сьогоднішній день Відділом не надався дозвіл на виконання будівельних роботі на будівництво будинку АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області №0700-0301-7/10454 від 27.03.2020 надано довідку про доходи ОСОБА_4 за період з 2006 по 2015 роки та розмір пенсії.
Відповідно до договору дарування від 08.02.2019 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В., ОСОБА_4 подарувала та передала у власність ОСОБА_5 , яка прийняла безоплатно у власність садовий будинок АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 701656632231. Відчужуваний садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0904 га, що розташована на території Української міської ради садового товариства «Роздолля» Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223151000:04:066:0065, право власності на яку, у зв`язку з одночасним укладенням договору дарування земельної ділянки та на підставі ст.377 ЦК України, переходить до Обдарованої. 
Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 6.08.2025, власником садового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 08.02.2019.

З наданих позивачем договорів та платіжних документів, вбачається, що
- відповідно до додатків до замовлення-договору б/н від 03.09.2007, замовником ОСОБА_6 здійснено замовлення вікон Veka, виконавець ТОВ ВМП, відповідно до товарного чека №0409 від 04.09.2007 58640 грн., та товарного чека від 14.11.2007 6000 грн., всього 64640 грн.;
- відповідного до Договору на виконання робіт № 80/2609 від 26.09.2007 між ФОП ОСОБА_13 (виконавець) та ОСОБА_6 (замовник) та кошторисом, замовник зобов`язується закупити матеріали та обладнання систем утеплення в житловому будинку в АДРЕСА_2 , на суму 113705,56 грн.; 
- відповідно до замовлення по виконаних робіт від 23.10.2007, Люлька О.В. (виконавець) виконав роботи про монтажу та доставці секційних воріт за адресою: АДРЕСА_2 , замовник ОСОБА_6 , за ціною 1700 Євро ( що станом на час винесення рішення становить за офіційним курсом НБУ 88247 грн. );
- відповідно до заказу-наряду №10/121/1 та 10/121/3 від 11.10.2007 ФОП ОСОБА_14 (виконавець) виконав роботи по виготовленню та встановленню броньованих дверей за адресою Конча-Заспа с/т Роздолля за ціною 4435 грн., 
- відповідно до Договору № 56 від 04.03.2008, ФОП ОСОБА_15 (виконавець) виконав роботи по виготовленню та встановленню металовиробів (перила) в будинок та на вулицю, решітки на 8 вікон, замовник ОСОБА_6 , за ціною 36000 грн.,
- відповідно до Договору № 24/072008 на поставку, шеф-монтаж та пусконалагоджувальні роботи станцію очистки стічних вод «Топас-8» від 24.06.2008, виконавець ФОП ОСОБА_16 зобов`язується встановити станцію очистки стічних вод «Топас-8» за ціною 34245 грн., за адресою: АДРЕСА_3 , замовник ОСОБА_6 ,
- відповідно до Договору підряду №4/09 від 16.09.2008, ФОП ОСОБА_17 (виконавець) зобов`язується виготовити будівельні конструкції і споруди за ціною 39470 грн., замовник ОСОБА_6 ,
- відповідно до Договору №609 від 19.08.2008, ФОП ОСОБА_18 (виконавець) приймає замовлення на виготовлення, доставку та встановлення вікон та дверей на суму 8155 грн., за адресою: Конча-Заспа «Розділля», замовник ОСОБА_6 ,
- відповідно до Договору № 4/001 ФОП ОСОБА_19 (продавець) продає гранітний портал М051 по ціні 16300 грн., покупець ОСОБА_6 ,
- відповідно до Договору №17/19 від 15.05.2008, ФОП ОСОБА_20 (виконавець) зобов`язується виготовити та передати камін замовник ОСОБА_6 , за ціною 2000 дол. США (що станом на час винесення рішення становить за офіційним курсом НБУ 88220 грн.), 
- відповідно до Договору №140293564 від 20.03.2008 ФОП ОСОБА_21 (продавець) передає у власність ОСОБА_6 (покупець) кухонні меблі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за ціною 32473,23 грн.,
- відповідно до Договору №13/11-5 реалізації товарів від 13.11.2008 та товарного чеку від 13.11.2008 ФОП ОСОБА_22 (продавець) продає ОСОБА_1 (покупець), адреса Козин, кооператив Розділля №96 меблі на суму 16097 грн., 
- відповідно до Договору К811/02 ВН від 11.11.2008 ФОП ОСОБА_23 (постачальник) продав ОСОБА_6 (покупець) меблі на суму 42822 грн.,
- відповідно до Договору К811/03 Вал від 13.11.2008 ФОП ОСОБА_23 (постачальник) продав ОСОБА_6 (покупець) меблі на суму 6562 грн.,
- відповідно до Договору №1’6/04-10 від 16.04.2010 ФОП ОСОБА_24 (виконавець) зобов`язується встановити натяжну стелю за адресою с. Розділля Київська обл., замовник ОСОБА_1 , за ціною 420 дол. США (що є еквівалентом 11924,18 грн.),
- відповідно до розписок від 10.05.2010 та 17.05.2010 ОСОБА_25 отримав кошти за договором від 10.05.2007 та специфікацій ТОВ «ДМВ» на встановлення басейну в с. Роздолля на загальну суму 6700 Євро (що станом на час винесення рішення становить за офіційним курсом НБУ 347797 с грн.), 
- відповідно до Завдання на проектування від 15.01.2007, ОСОБА_26 (проектант) виконав архітектурний проєкт житлового будинку замовник ОСОБА_6 , за ціною 4000 дол. США (що станом на час винесення рішення становить за офіційним курсом НБУ 176440 грн.), 
- відповідно до розписки ОСОБА_8 , дім №96 від 06.11.2008, проведено роботи по будівництву будинку в кооперативі Роздолля: монолітний фундамент, цегляна кладка, дах з повним завершенням робіт, внутрішні перегородки, колони і монолітне перекриття, прокладка каналізаційної труби.,
- відповідно до рахунку-фактури № ЧП-0000141 від 19.04.2007, ФОП ОСОБА_27 поставив цегли на суму 59888,50 грн., отримувач ОСОБА_8 ,
- відповідно до рахунку-фактури № СФ-0000111 від 21.06.2007, ФОП ОСОБА_28 поставив цегли на суму 6006 грн., на об`єкт Конча-Заспа, отримувач ОСОБА_8 ,
- відповідно до картки рахунку 361 від 08.09.2007 ЗАТ «ПВК Будівельник» (Розділля бетон), контрагент ОСОБА_8 оплатив бетон на загальну суму 106209 грн.,
- відповідно до видаткової накладеної № УГМ-007802 від 17.10.2007 ТОВ «Українська Гірничо-металургійна компанія» (постачальник) поставила арматуру на суму 9728,30 грн., отримувач ОСОБА_29 (прораб на будівництві).,
- відповідно до заяви ОСОБА_8 , підпис якого засвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області від 30.11.2018, останній підтверджує, що протягом 2007 року ним проводились роботи по будівництву садового будинку АДРЕСА_2 та який розташований на земельній ділянці площею 0,90 га. Будівництво проводилось ним згідно наданим ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проєктом, який був розроблений архітектором ОСОБА_26 . Замовлення на будівництво було отримано у 2007 року від подружжя ОСОБА_6 ти ОСОБА_1 . Як було повідомлено будинок призначався для спільного проживання подружжя разом з майбутньою дитиною. Кошти на будівництво будинку ОСОБА_8 отримував готівкою від ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Загальна сума коштів витрачених на будівництво будинку згідно звіту та карток-розрахунків складає 125534 дол. США. Будівельні матеріали та їх кількість обирались ним та погоджувались із ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Оздоблювальні матеріали здебільшого обирались ОСОБА_1 . Також повідомляє, що за весь період будівництва жодного разу не бачив ОСОБА_4 та з нею взагалі не спілкувався. 

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-будівельної експертизи №25755/22-44/25756/22-44 від 29.09.2025, експертом ОСОБА_9 надано висновок відповідно до якого:
1. Металопластикові вікна і двері, в будинку АДРЕСА_2 , за своїми візуальними характеристиками (формою, розмірами та конструкцією) відповідають даним, що зазначені в додатку до Заказу-Договору б/н від 03.09.2007, укладеного між ТОВ «ВПМ» та ОСОБА_6 , крім конструкції №9.
2. Встановити відповідність фактично облаштованої системи опалення в будинку АДРЕСА_2 , умовам Договору №90/2609 від 26.09.2007, укладеного між ФО-ІІ ОСОБА_13 та ОСОБА_6 та обсягам, визначеним кошторисом на виконання монтажних робіт (Додаток № 1 до Договору №90/2609 від 26.09.2007) не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням експерту доступу до об`єкта дослідження.
3. Секційні гаражні ворота, встановлені в гаражі будинку АДРЕСА_2 , за своєю формою, розмірами та конструкцією відповідають даним, що зазначені в замовленні ОСОБА_6 на виконання робіт (послуг) від 23.10.2007, складеним ФОП ОСОБА_30 .
4. Фактично встановленні броньовані двері в будинку АДРЕСА_4 , за своєю конструкцією та габаритами відповідають даним зазначеним у в Заказ-нарядах №10/121/1 та 10/121/3 від 11.10.2007, укладених між ФОП ОСОБА_14 та ОСОБА_6 .
5. Фактично встановленні металовироби, а саме перильні огородження на сходах вхідної групи на південно-східному фасаді, на терасі та на балконі, а також решітки на вікнах першого поверху у кількості 8 шт. в будинку АДРЕСА_2 , візуально відповідають умовам Договору №56 від 04 03 2008 укладеного між ФО-П ОСОБА_15 та ОСОБА_6 .
6. На ділянці № НОМЕР_1 , в садовому товаристві «Роздолля» Обухівського району Київської області встановлено обладнання, яке за своїми візуальними характеристиками відповідає станції очищення стічних вод «ТОПАС-8», що визначена умовами Договору №24/072008 від 24.07.2008, укладеного між ФО-П ОСОБА_16 та ОСОБА_6 .
7. Встановити, чи відповідають фактично встановленні в будинку АДРЕСА_2 , металопластикові вікна і двері умовам Договору № 609 від 19.08.2008 р., укладеного між ФО-П ОСОБА_18 та ОСОБА_6 , за параметрами, визначеними в комерційній пропозиції № 10670 від 19.08.2008 не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням експерту доступу до об`єкту дослідження.
8. Встановити чи відповідає камін (подіум для каміну), встановлений в житловому будинку АДРЕСА_2 умовам Договору №4/001 від 07.05.2008 не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням експерту доступу до об`єкту дослідження.
9. Встановити чи відповідає камін, встановлений в житловому будинку АДРЕСА_2 умовам Договору №17/19 від 15.05.2008 не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням експерту доступу до об`єкту дослідження.
10. Встановити чи відповідають натяжні стелі, встановлені в житловому будинку АДРЕСА_2 умовам №16/04-10 від 16.04.2010 не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням експерту доступу до об`єкту дослідження.
11. Встановити чи наявне облицювання чаші басейна, включаючи зовнішню сторону, мозаїкою, орієнтовною площею 43,00 кв.м., виконане в житловому будинку АДРЕСА_2 не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням експерту доступу до об`єкту дослідження.
12. Встановити чи відповідає басейн орієнтовною площею 36,31 кв.м. встановлений в житловому будинку АДРЕСА_2 , даним орієнтовної специфікації від 06.04.2010 не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням експерту доступу до об`єкту дослідження.
13. Встановити чи відповідає проєкт житлового будинку АДРЕСА_2 , завданню на проектування від 15.07.2007 не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням експерту доступу до об`єкту дослідження.
14. Наявна на фасаді житлового будинку АДРЕСА_2 лицьова цегла, за кількістю і візуальними характеристиками відповідає даним зазначеним в рахунку-фактурі, № ЧП-000141 від 19.04.2007 (постачальник ФОП ОСОБА_27 , одержувач ОСОБА_8 ) та рахунку-факурі № СФ0000111 від 21.06.2007 (постачальник ОСОБА_28 , одержувач ОСОБА_8 ).

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.06.2018 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український Сучасний Турбінний Комплекс», Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український Сучасний Турбінний Комплекс», Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про поділ спільного майна подружжя, здійснено поділ нерухомого майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя. 
У вказаному рішенні, Шевченківський районний суд міста Києва зазначив наступне: стосовно зустрічних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_6 : 21000340,0 грн. грошової компенсації за вартості матеріалів, обладнання, будівельних та оздоблювальних робіт, використаних та проведених в процесі будівництва (не зданого в експлуатацію на момент розлучення) садового будинку АДРЕСА_5 та розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером 3223151000:04:066:0065.Будинок збудований на зазначеній земельній ділянці, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 , при цьому стороною ОСОБА_1 не оспорювалось в установленому законом порядку, ні договір купівлі - продажу земельної ділянки, ні право власності на будинок ОСОБА_4 .
Допитані в судовому засіданні свідки, за клопотанням ОСОБА_1 не підтвердили, що зазначений будинок та придбання земельної ділянки здійснювалось за спільні кошти подружжя, Так, свідок ОСОБА_31 зазначала, що в садовому товаристві вона буває лише влітку, а свідок ОСОБА_8 зазначив, що приймав участь у будівництві лише частини будинку, а тому суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної вимоги про стягнення 21000340,0 грн. грошової компенсації за вартості матеріалів, обладнання, будівельних та оздоблювальних робіт, використаних та проведених в процесі будівництва (не зданого в експлуатацію на момент розлучення) садового будинку АДРЕСА_5 та розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером 3223151000:04:066:0065, при цьому судом враховано положення ст. 41 Конституції України.
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Великої Палатои Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що Преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду – на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
З рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.06.2018 вбачається, що сторонами по справі є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 предметом даних первісного та зустрічного позову було поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових компенсацій вартості спільного майна подружжя. 

Отже, відповідач ОСОБА_4 не була стороною у вказаній справі, крім того, предмет та підстави позовних вимог у справах є відмінні.
Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03.07.2018 та обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом не є преюдиційним по відношенню до справи, яка розглядається Обухівським районним судом Київської області 

Згідно ст. 12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи участь позивача та її чоловіка в той час ОСОБА_6 , суд виходить з наступного.
Так, з матеріалів справи вбачається, та визнається учасниками, що будівництво садового будинку АДРЕСА_6 розпочалося щонайменше з 2007 року.
З показів свідків, документів щодо виконання будівельних робіт, квитанцій на оплату, вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які перебували в шлюбі приймали участь у організації будівельних робіт, виборі будівельних матеріалів, погодженні проєкту тощо.
В подальшому, з 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та їх спільна дитина розпочали проживати в даному будинку, що також свідчить про те, що саме позивач та третя особа приймали участь в будівництві. 
Також з досліджених письмових доказів, а саме договорів підряду, квитанцій, показів свідків, зокрема свідка ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 здійснювали фінансування будівництва. Зазначене підтверджується також отриманням кредиту ОСОБА_1 21.03.2007 у розмірі 154000 дол. США. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що наданими та дослідженими доказами підтверджується участь позивача та її чоловіка ОСОБА_6 у фінансуванні будівництва садового будинку АДРЕСА_2 , який на праві власності належить ОСОБА_4 .

Оцінюючи розмір таких витрат на будівництво, суд виходить з наступного.
Так, позивачем на підтвердження здійснення витрат на будівництво та їх розмір надано договори на виконання робіт, квитанції про оплату робіт та купівлю будівельних матеріалів за 2007-2008 роки. Сторонами у вказаних договорах були позивач або її чоловік ОСОБА_6 . В більшості з цих документів вказано адреса будівництва та номер будинку АДРЕСА_2 . Зазначене також частково підтверджується висновком експертизи.
Загальна сума коштів у вказаних документах становить 1309364,77 грн.
Отже, суд приходить до висновку, що позивачем доведено суму витрат на будівництво садового будинку АДРЕСА_2 у розмірі 1309364,77 грн.
Вказані витрати були понесені в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Разом з тим, суд відхиляє як докази витрати на будівництво у розмірі 125534 дол. США, покази свідка ОСОБА_8 та його нотаріально посвідчену заяву, оскільки будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів таких витрат суду не надано. Вказані витрати не можуть бути підтверджені лише показами свідка та його письмовою заявою.

Щодо способу захисту.
На обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що відповідач здійснила самочинне будівництво, а тому на підставі ч.6 ст. 376 ЦК України, позивач має право на відшкодування витрат на будівництво.
Згідно ч.6 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Зважаючи на те, що садовий будинок АДРЕСА_2 побудований на земельний ділянці, що належить відповідачу, з відповідним цільовим призначенням, право власності на який зареєстровано відповідно до закону, судом не встановлено підстав для визнання даного будинку самочинним будівництвом а тому підстав для застосування ч.6 ст.376 ЦК України у суду відсутні.

Разом з тим, згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» зазначено, що інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної 
власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві 
підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов`язок.
Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництв.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В Постанові Верховного Суду № 685/1008/20 від 02.11.2022 вказано, що у частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та багатьох інших.
Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним.
Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування витрат на будівництво у розмірі 1309364,77 грн. є обґрунтованими відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок».

Разом з тим, судом встановлено, що в період 2007-2008 років позивач ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_6 ,
Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст.61 СК України , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зважаючи на те, що кошти у розмірі 1309364,77 грн. були витрачені на будівництво в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а ОСОБА_6 , не пред`явив позову про їх відшкодування, враховуючи принцип диспозитивності, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача підлягає частина коштів, що становить 654682,39 грн.

Щодо строку позовної давності.
Представником відповідача ОСОБА_4 подано заяву про застосування строку позовної давності та зазначено, що дана позовна заява була подана до Мукачівського районного суду Закарпатської області 05.12.2018. Проте, позивачу було відомо щонайменше з 2008 року, що земельна ділянка на якій розташований будинок належить відповідачу з 2008 року, саме в цей час було оформлено договір на охорону будинку, який підписаний ОСОБА_4 а в 2011 році був виготовлений технічний паспорт на будинок. Про наявність вказаного договору та технічного паспорту позивачу було відомо з моменту їх підписання, а тому сторона відповідача вважає, що до позовних вимог про стягненню витрат строк позовної давності минув в 2011 році. Крім того, в 20914 році позивач звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про визнання майна спільної сумісною власність та його поділ та в даній позовній заяві позивач підтвердила про обізнаність, що будинок належить відповідачу. 

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».
При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №5688357, право власності на садовий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_4 03.08.2015, а сама довідка сформована 07.04.2016. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що саме з 07.04.2016 у позивача з`явилась об`єктива можливість дізнатись, що власником садового будинку є ОСОБА_4 , а від так саме з цього часу у позивач виникло право звернутись до суду до відповідача про стягнення витрат на будівництво як до власника будинку. 
Враховуючи, що позов поданий 05.12.2018, тобто в межах трьохрічного строку, суд приходить до висновку, що строк позовної давності не сплив, а тому підстави для його застосування відсутні.

Щодо визнання договору дарування садового будинку недійсним. 
На обґрунтування позову в цій частині позивач зазначає, що 08.02.2019 ОСОБА_4 подарувала та передала у власність ОСОБА_5 , яка прийняла безоплатно у власність садовий будинок АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 701656632231. Відчужуваний садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0904 га, що розташована на території Української міської ради садового товариства «Роздолля» Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223151000:04:066:0065, право власності на яку, у зв`язку з одночасним укладенням договору дарування земельної ділянки та на підставі ст.377 ЦК України, переходить до Обдарованої. 
Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.08.2025, власником садового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 08.02.2019.
Як вказує позивач вказаний безоплатний договір був укладений під час розгляду даної справи в суді, яка є донькою відповідача ОСОБА_4 та рідною сестрою третьої особи ОСОБА_32 . Тобто вказаний договір був вчений в період коли відповідач ОСОБА_4 була обізнана про пред`явлення до неї вимоги про стягнення коштів. Після укладення даного договору у даному будинку продовжив проживати ОСОБА_33 . Зазначене свідчить, що даний договір був вчинений без наміру створити реальну юридичні наслідки, а метою його укладення було унеможливити виконання майбутнього рішення та ускладнити доступ до будинку експерту. 
Відповідачі та третя особа заперечували щодо задоволення позову в цій частині зазначаючи про необґрунтованість та недоведеність вказаних обставин про фіктивність правочину.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі
№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).
Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23, провадження № 12-22гс24).
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24) зазначено, що: «касаційний суд зауважує, що:
цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису;
зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом;
недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником.»

Зважаючи на те, що оспорюваних договір дарування вчинений на безоплатній основі, під час судового провадження, власником майна стала донька відповідача, відсутності доказів його реальності, а саме фактичного користування будинком відповідачем ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що вказаний договір є фіктивним та вчиненим на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, виконання судового рішення про стягнення боргу.
Суд також враховує, що єдиним нерухомим майном яке залишилось у ОСОБА_4 є квартира в м.Мукачево, яка перебуває з 12.03.2019 під іпотекою.
Таким, чином договір дарування від 08.02.2019 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В., яким ОСОБА_4 подарувала та передала у власність ОСОБА_5 , яка прийняла безоплатно у власність садовий будинок АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 701656632231 визнається судом недійсним як фраудаторний. 
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір по майновій вимозі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 8100 грн., та 6300 грн. Крім того позивачем сплачено витрати на проведення судової експертизи у розмірі 52855,60 грн.
З урахуванням, що дана позовна вимога була звернута до відповідача ОСОБА_4 та часткового задоволення позову в цій частині, суд стягує вказані витрати пропорційно до задоволеного позову в цій частині у розмірі 2876,60 грн. по сплаті судового збору та 10042,56 грн., по оплаті за проведення експертизи.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування то враховуючи, що дана позовна вимога до двох відповідачів підлягає до повного задоволення, то сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн., підлягає стягненню в повному обсязі рівними частинами по 605, 60 грн.
Таким чином, з відповідача ОСОБА_4 підтягають стягненню судові витрати на користь позивача у розмірі 3482,2 грн. по сплаті судового збору та 10042,56 грн., по оплаті за проведення експертизи, а всього 13524,76 грн., а з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за вимогу немайнового характеру у розмірі 605,60 грн.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 3, 13, 228, 234, 257, 261, 263, 331, 376 ЦК України, керуючись ст. ст. 4,13,49, 81, 89, 200, 206, 258-260, 263, 265, 268, 273, 274 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів та визнання договору дарування недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в якості відшкодування витрат на будівництво у розмірі 654682,39 грн. 
Визнати недійсним договір дарування садового будинку АДРЕСА_2 укладеного між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдарована), що розташований в садовому товаристві «Роздолля», місто Українка Обухівського району Київської області від 08 лютого 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В. за 241.
В задоволенні позову в іншій частині щодо відшкодування витрат на будівництво – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3482,2 грн. по сплаті судового збору та 10042,56 грн., по оплаті за проведення експертизи, а всього 13524,76 грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 605,60 грн. по сплаті судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Повний текст рішення складено та підписано 05.05.2026.

Суддя         О.Б. Тиханський