ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р.	Справа № 520/2034/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.04.26 по справі № 520/2034/26
за позовом Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області    
про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Харківській області, в якому просив:
- зобов`язати Головне управління ДПС в Харківській області, ЄДРПОУ 43983495 скасувати реєстрацію з 01.10.2025 року ФОП ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 у якості платника Єдиного податку 3 групи із ставкою 3 відсотки ІЗ СПЛАТОЮ ПДВ та зобов`язати Головне управління ДПС в Харківській області, ЄДРПОУ 43983495, натомість, зареєструвати ФОП ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 платником Єдиного податку 3 групи із ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ з 01.10.2024 року;
- зобов`язати Головне управління ДПС в Харківській області, ЄДРПОУ 43983495 скасувати реєстрацію ФОП ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 у якості платника ПДВ з дати реєстрації – 13.11.2024 року;
- зобов`язати Головне управління ДПС в Харківській області, ЄДРПОУ 43983495, анулювати декларації з податку на додану вартість, подані ФОП ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , а саме:
декларацію з ПДВ за грудень 2024 року (період 27.11.2024 – 31.12.2024), подану 19.01.2025, реєстраційний № 9418542968, із зазначенням податкового зобов`язання 171125 грн, податкового кредиту 39528 грн, суми ПДВ до сплати 131597 грн;
декларацію з ПДВ за січень 2025 року, подану 20.02.2025, реєстраційний № 9038509146, із зазначенням податкового зобов`язання 108667 грн, податкового кредиту 12237 грн, суми ПДВ до сплати 96430 грн;
декларацію з ПДВ за лютий 2025 року, подану 18.03.2025, реєстраційний № 9070335294, із зазначенням податкового зобов`язання 105986 грн, податкового кредиту 10175 грн, суми ПДВ до сплати 95811 грн;
декларацію з ПДВ за березень 2025 року, подану 18.04.2025, реєстраційний № 9106662497, із зазначенням податкового зобов`язання 113742 грн, податкового кредиту 10112 грн, суми ПДВ до сплати 103630 грн;
декларацію з ПДВ за квітень 2025 року, подану 20.05.2025, реєстраційний № 9142070322, із зазначенням податкового зобов`язання 105730 грн, податкового кредиту 21666 грн, суми ПДВ до сплати 84064 грн;
декларацію з ПДВ за травень 2025 року, подану 19.06.2025, реєстраційний № 9177938857, із зазначенням податкового зобов`язання 108592 грн, податкового кредиту 9767 грн, суми ПДВ до сплати 98825 грн;
декларацію з ПДВ за червень 2025 року, подану 18.07.2025, реєстраційний № 9213358053, із зазначенням податкового зобов`язання 111795 грн, податкового кредиту 14012 грн, суми ПДВ до сплати 97783 грн;
декларацію з ПДВ за липень 2025 року, подану 20.08.2025, реєстраційний № 9251522109, із зазначенням податкового зобов`язання 110594 грн, податкового кредиту 9154 грн, суми ПДВ до сплати 101440 грн;
декларацію з ПДВ за серпень 2025 року, подану 19.09.2025, реєстраційний № 9287343936, із зазначенням податкового зобов`язання 112768 грн, податкового кредиту 10402 грн, суми ПДВ до сплати 102366 грн;
декларацію з ПДВ за вересень 2025 року, подану 20.10.2025, реєстраційний № 9324276504, із зазначенням податкового зобов`язання 112486 грн, податкового кредиту 9856 грн, суми ПДВ до сплати 102630 грн;
декларацію з ПДВ за жовтень 2025 року, подану 19.11.2025, реєстраційний № 9362066241, із зазначенням податкового зобов`язання 110291 грн, податкового кредиту 17873 грн, суми ПДВ до сплати 92418 грн;
декларацію з ПДВ за листопад 2025 року, подану 18.12.2025, реєстраційний № 9397015380, із зазначенням податкового зобов`язання 94906 грн, податкового кредиту 12584 грн, суми ПДВ до сплати 82322 грн;
декларацію з ПДВ за грудень 2025 року, подану 17.01.2026, реєстраційний № 9432119598, із зазначенням податкового зобов`язання 100814 грн, податкового кредиту 15740 грн, суми ПДВ до сплати 85074 грн.
- зобов`язати Головне управління ДПС в Харківській області, ЄДРПОУ 43983495 сплатити ФОП ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 за рахунок коштів державного бюджету України надміру сплачені грошові зобов`язання на суму 1274390 грн., що складаються з переплати з ПДВ на суму 1274390 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року позов задоволено частково.
Зобов`язано Головне управління ДПС в Харківській області скасувати реєстрацію з 01.10.2025 ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) у якості платника Єдиного податку 3 групи із ставкою 3 відсотки із сплатою ПДВ.
Зобов`язано Головне управління ДПС в Харківській області зареєструвати ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) платником Єдиного податку 3 групи із ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ з 01.10.2024.
Зобов`язано Головне управління ДПС в Харківській області скасувати реєстрацію ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) у якості платника ПДВ з дати реєстрації – 13.11.2024.
Зобов`язано Головне управління ДПС в Харківській області анулювати декларації з податку на додану вартість, подані ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) а саме:
декларацію з ПДВ за грудень 2024 року (період 27.11.2024 – 31.12.2024), подану 19.01.2025, реєстраційний № 9418542968, із зазначенням податкового зобов`язання 171125 грн, податкового кредиту 39528 грн, суми ПДВ до сплати 131597 грн;
декларацію з ПДВ за січень 2025 року, подану 20.02.2025, реєстраційний № 9038509146, із зазначенням податкового зобов`язання 108667 грн, податкового кредиту 12237 грн, суми ПДВ до сплати 96430 грн;
декларацію з ПДВ за лютий 2025 року, подану 18.03.2025, реєстраційний № 9070335294, із зазначенням податкового зобов`язання 105986 грн, податкового кредиту 10175 грн, суми ПДВ до сплати 95811 грн;
декларацію з ПДВ за березень 2025 року, подану 18.04.2025, реєстраційний № 9106662497, із зазначенням податкового зобов`язання 113742 грн, податкового кредиту 10112 грн, суми ПДВ до сплати 103630 грн;
декларацію з ПДВ за квітень 2025 року, подану 20.05.2025, реєстраційний № 9142070322, із зазначенням податкового зобов`язання 105730 грн, податкового кредиту 21666 грн, суми ПДВ до сплати 84064 грн;
декларацію з ПДВ за травень 2025 року, подану 19.06.2025, реєстраційний № 9177938857, із зазначенням податкового зобов`язання 108592 грн, податкового кредиту 9767 грн, суми ПДВ до сплати 98825 грн;
декларацію з ПДВ за червень 2025 року, подану 18.07.2025, реєстраційний № 9213358053, із зазначенням податкового зобов`язання 111795 грн, податкового кредиту 14012 грн, суми ПДВ до сплати 97783 грн;
декларацію з ПДВ за липень 2025 року, подану 20.08.2025, реєстраційний № 9251522109, із зазначенням податкового зобов`язання 110594 грн, податкового кредиту 9154 грн, суми ПДВ до сплати 101440 грн;
декларацію з ПДВ за серпень 2025 року, подану 19.09.2025, реєстраційний № 9287343936, із зазначенням податкового зобов`язання 112768 грн, податкового кредиту 10402 грн, суми ПДВ до сплати 102366 грн;
декларацію з ПДВ за вересень 2025 року, подану 20.10.2025, реєстраційний № 9324276504, із зазначенням податкового зобов`язання 112486 грн, податкового кредиту 9856 грн, суми ПДВ до сплати 102630 грн;
декларацію з ПДВ за жовтень 2025 року, подану 19.11.2025, реєстраційний № 9362066241, із зазначенням податкового зобов`язання 110291 грн, податкового кредиту 17873 грн, суми ПДВ до сплати 92418 грн;
декларацію з ПДВ за листопад 2025 року, подану 18.12.2025, реєстраційний № 9397015380, із зазначенням податкового зобов`язання 94906 грн, податкового кредиту 12584 грн, суми ПДВ до сплати 82322 грн;
декларацію з ПДВ за грудень 2025 року, подану 17.01.2026, реєстраційний № 9432119598, із зазначенням податкового зобов`язання 100814 грн, податкового кредиту 15740 грн, суми ПДВ до сплати 85074 грн.
Зобов`язано Головне управління ДПС в Харківській області підготувати та подати до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, висновок про повернення ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) за рахунок коштів державного бюджету України надміру сплачених грошових зобов`язань на суму 1274390 грн., що складаються з переплати з ПДВ на суму 1274390 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Г. Сковороди, будинок 46, код ЄДРПОУ 43983495) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 18 182,32 грн. (вісімнадцять тисяч сто вісімдесят дві гривні 32 копійки).
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 знаходиться на податковому обліку у Головному управлінні ДПС у Харківській області.
Позивач був включений до Реєстру платників єдиного податку з 01.07.2015. З 01.01.2022 по 31.03.2023 обирав третю групу платників єдиного податку за ставкою 5%. З 01.04.2022 по 31.07.2022 та з 01.08.2023 значився платником єдиного податку третьої групи за ставкою 5%.
Основним видом діяльності позивача є КВЕД 61.90 Інша діяльність у сфері проводового електрозв`язку. Позивач здійснює діяльність постачальника електронних комунікаційних послуг – надання доступу до мережі Інтернет. 
Головним управління ДПС в Харківській області проведено камеральну перевірку щодо порушення платником єдиного податку умов застосування спрощеної системи оподаткування, за результатами якої складено Акт про результати перевірки щодо порушення платником єдиного податку третьої групи умов перебування на спрощеної системі оподаткування, обліку та звітності № 45953/20-40-24-17-08 від 02.10.2024 року.
За висновками акту перевірки встановлено порушення позивачем застосування спрощеної системи оподаткування, а саме: абз.5 п.п.298.2.3. п.298 ст.298 ПК України (у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організації правових форм господарювання) - здійснення виду діяльності за КВЕД 61.90 - діяльність у сфері електрозв?язку, який заборонено п.п.8 п.291.5.1. п. 291.5 ст.291 ПК України.
На підставі зазначеного акта перевірки, за результатами адміністративного оскарження та з огляду на наведене порушення контролюючим органом прийнято Рішення № 5745/20-40-24-17-08 від 28.10.2024 року згідно яким ФОП ОСОБА_1 виключено з Реєстру платників єдиного податку з 01.10.2024 року.
Не погодившись з рішенням, позивач оскаржив його у судовому порядку.
Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 р. у справі №520/34680/24 адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61057, код ЄДРПОУ 43983495) про визнання протиправним та скасування рішення – задоволено.
Визнано протиправним та скасовано Рішення Головного управління ДПС в Харківській області, ЄДРПОУ 43983495 № 5745/20-40-24-17- 08 від 28.10.2024 року.
Зобов`язано Головне управління ДПС в Харківській області поновити з 01.10.2024 року реєстрацію Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 платника Єдиного податку.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (ідентифікаційний код - 43983495) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.
В адміністративному позові позивач посилається на те, що на виконання зазначеного судового рішення, відповідачем поновлено позивача з 01.10.2025 у якості платника Єдиного податку 3 групи із ставкою 3 відсотки із сплатою ПДВ. Зазначена дія була виконана без жодної ініціативи або погодження з боку позивача, а також без правових підстав для цього. Відповідачем не було анульовано реєстрацію підприємця як платника ПДВ з дати реєстрації 13.11.2024.
15.12.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про перехід на сплату Єдиного податку 3 групи із ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ.
Згідно даних реєстру платників Єдиного податку, з 01.01.2026 позивача переведено на сплату Єдиного податку 3 групи із ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ.
Позивач посилається на те, що крім поновлення статусу платника Єдиного податку 3 групи із ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ з 01.10.2024, тобто з дати набрання чинності оскаржуваного рішення, позивач у заяві щодо виконання рішення просив скасувати реєстрацію його платником ПДВ з дати реєстрації 13.11.2024, враховуючи те, що таку реєстрацію підприємець виконав вимушено, у зв`язку із тим, що оскаржуване рішення діяло під час розгляду справи. Крім того, позивач просив анулювати декларації підприємця з ПДВ за період перебування його платником ПДВ та повернути надмірно сплачений на підставі таких декларацій за час дії реєстрації підприємця платником ПДВ.
Позивач у заяві додаткового зазначив, що сплатив зобов`язання з ПДВ згідно декларацій на суму 1274390 грн., тож переплата ПДВ становить 1274390 грн. Позивач просив повернути сплачений у зв`язку із поданням зазначених декларацій ПДВ у розмірі 1274390 грн.
Листом № 433/6/20-40-24-17-22 від 07.01.2026 ГУ ДПС у Харківській області повідомило позивача, що у зв`язку з набранням чинності рішення адміністративного суду від 21.02.2025 по справі № 520/34680/24, яким було скасовано рішення ГУ ДПС № 5745/20-40-24-17-08 від 28.10.2024 року, відповідно до якого реєстрація ФОП ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) (далі - ФОП ОСОБА_1 ) як платника Єдиного податку була анульована, статус платника єдиного податку повернуто з 01.10.2025.
Відповідно з даними інформаційних баз ГУ ДПС згідно заяви від 11.11.2024 №202323924447785 ФОП ОСОБА_1 (податковий номер 2790719098) зареєстрований платником податку на додану вартість з 11.11.2024, причина реєстрації – згідно п. 181.1 статті 181 розділу V ПКУ (добровільна реєстрація). Згідно заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 15.12.2025 №9391038038 відомості про реєстрацію платником ПДВ змінено шляхом анулювання реєстрації останнім днем звітного періоду, що передує переходу на застосування ставки єдиного податку, умова сплати якого не передбачає сплату ПДВ, без подання заяви про анулювання реєстрації платником ПДВ. Сплата до бюджету узгоджених податкових зобов`язань з ПДВ, що задекларовані платником в поданих податкових деклараціях з ПДВ, здійснюється платником шляхом поновлення електронного рахунку у СЕА ПДВ. Джерелом самостійної сплати грошових зобов`язань з ПДВ є суми коштів, джерела яких зазначені в абзаці першому п. 87.1 ст. 87 ПКУ та обліковуються в системі електронного адміністрування ПДВ.
Відповідач також зазначив, що дані, наведені в податковій звітності, мають відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника (абзац перший пункту 6 розділу III Порядку № 21).
Враховуючи викладене, ГУ ДПС у Харківській області зазначило про відсутність підстав для анулювання декларацій з ПДВ за період з грудня 2024 року по листопад 2025 року та повернення сплачених сум ПДВ у розмірі 1 189 316,0 гри, оскільки ФОП ОСОБА_1 добровільно зареєстрований платником податку на додану вартість з 11.11.2024, самостійно декларував свої податкові зобов`язання та самостійно визначав сутність та відповідність здійснюваних ним операцій.
Позивач у позові посилається на те, що правове становище підприємця, порушене оскаржуваним рішенням, відповідачем відновлено не було, відповідачем був встановлений статус платника єдиного податку 3 групи із ставкою 3 відсотки із сплатою ПДВ, тобто наслідки скасованого судом оскаржуваного рішення не були виправлені, декларації з ПДВ не анульовані, переплата з ПДВ у сумі 1274390 грн. позивачу не повернута. Після набрання рішенням суду чинності, у підприємця виникає обов`язок сплатити Єдиний податок, який був нарахований за весь час розгляду справи (виходячи зі ставки 5 відсотків) на загальну суму 483210,97 грн. При цьому, вимушена переплата податку на додану вартість та на прибуток на загальну суму 1274390 грн. – не повертається. Позивач вважає, що він фактично сплачує податок подвійно у значно більшому розмірі.
Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з часткової обгрунтованості позовних вимог.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі – ПК України).
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14.1 ПК України визначено, що податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
Згідно з підпунктами 14.1.179, 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов`язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді; податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу
Відповідно до статей 203.1., 203.2 ПК України обов`язком платника ПДВ є надання до податкового органу декларацій з ПДВ та сплата ПДВ: 203.1. Податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.
Відповідно до положень п. 43.1 ст. 43 ПК України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
За правилами п.43.2 ст.43 ПК України, у разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на рахунок такого платника податків у банку або небанківському надавачу платіжних послуг, або на єдиний рахунок, або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, небанківському надавачу платіжних послуг, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.
Обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання та пені є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які повертаються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік за результатами проведення перерахунку його загального річного оподатковуваного доходу) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми та/або пені (п.43.3 ст.43 ПК України).
Згідно п.43.4 ст.43 ПК України, платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на рахунок платника податків у банку, небанківському надавачу платіжних послуг; на єдиний рахунок (у разі його використання); на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, небанківському надавачу платіжних послуг.
Відповідно до п.43.4-1 ст.43 ПК України, у разі повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зарахованих до бюджету з рахунка платника податку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість у порядку, визначеному пунктом 200-1.5 статті 200-1 цього Кодексу, такі кошти підлягають поверненню виключно на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, а у разі його відсутності на момент звернення платника податків із заявою на повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість чи на момент фактичного повернення коштів - шляхом перерахування на рахунок платника податків у банку, небанківському надавачу платіжних послуг.
Пунктами 26-27 Порядку №569 передбачено, що повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку, зарахованих до бюджету з електронного рахунка платника податку в порядку, визначеному пунктом 200-1.5 статті 200-1 Кодексу, здійснюється шляхом перерахування таких коштів виключно на електронний рахунок платника податку, а у разі його відсутності на дату звернення платника податку із заявою про повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку чи на дату фактичного повернення коштів - шляхом перерахування на поточний рахунок платника податку в установі банку.
У разі анулювання реєстрації платника податку податкові зобов`язання визначаються на підставі податкової звітності з податку за підсумками останнього звітного (податкового) періоду, визначеного пунктом 184.6 статті 184 Кодексу. Залишок коштів на електронному рахунку платника податку після розрахунків з бюджетом за результатами останнього звітного (податкового) періоду перераховується до бюджету.
Якщо після анулювання реєстрації платника податку залишок коштів на електронному рахунку недостатній для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов`язань з податку на підставі поданих контролюючому органу податкових декларацій з податку, остаточний розрахунок з бюджетом таким платником здійснюється з поточного рахунка на електронний рахунок.
Якщо залишок коштів на електронному рахунку, який після анулювання реєстрації платника податку перераховано до бюджету, перевищує суми узгоджених податкових зобов`язань з податку за результатами останнього звітного (податкового) періоду, такі суми повертаються з бюджету в порядку, передбаченому статтею 43 Кодексу, за заявою платника податку.
З аналізу наведених вище норм вбачається, що електронний рахунок платника податку на додану вартість відкривається Казначейством останньому на безоплатній основі та виключно з цього рахунку здійснюються розрахунки з бюджетом у частині сплати цього податку. Відтак, зарахування коштів на такий рахунок неможливо ототожнювати із зарахуванням коштів до бюджету. Повернення за правилами ст. 43 Податкового кодексу України коштів з такого рахунку допускається виключно у випадку, коли після анулювання реєстрації платника податку кошти з цього рахунку переховано до бюджету і вони перевищують суму узгоджених податкових зобов`язань з ПДВ за результатами останнього звітного (податкового) періоду.
Згідно ст. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Щокін проти України (заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі Промислово-фінансовий Консорціум Інвестиційно-металургійний Союз проти України (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, 110). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі Хасан і Чауш проти Болгарії [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84).
Крім того, у справі Новік проти України (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога якості закону у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
У справі C.A. ZRT. AND T.R. v. Hungary (заява № 11599/14 та 11602/14) ЄСПЛ було констатовано порушення статті 1 Протоколу першого до Конвенції (захист права власності), зокрема з огляду на те, що 21 липня 2015 року Конституційний Суд Угорщини у своєму рішенні зауважив, що законодавець не запровадив виключних правил для компенсації договірним сторонам майнових збитків, що виникають внаслідок ex lege припинення прав узуфрукту та договорів про користування, що врегульовано Перехідним законом; Конституційний Суд Угорщини підкреслив, що, враховуючи різноманітність відповідних правовідносин, загальні норми цивільного права стосовно врегулювання спорів не здатні врегулювати всі можливі претензії між зацікавленими сторонами; отже, через незапровадження законодавцем порядку врегулювання така законодавча прогалина була визнана неконституційною; Конституційний Суд Угорщини закликав законодавця врегулювати це питання не пізніше 1 грудня 2015 року, але за наявною в Суду інформацією такого компенсаційного механізму запроваджено ще не було. У цій справі ЄСПЛ знову наголосив на тому, що правові норми, на яких ґрунтується втручання, повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними при їх застосуванні; норма є передбачуваною, коли вона забезпечує захист від свавільного втручання державних органів.
У постанові від 30.01.2019 у справі № 442/456/17 Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи відступ від позиції Верховного Суду України, вказала на те, що цей суд при ухваленні постанови від 25.05.2016 у справі № 419/794/15-а віддав перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України, водночас положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд повинен застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, а звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Також у постанові від 13.02.2019, що прийнята Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення ст. ст. 1, 8, 92 Конституції України, а також на ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Цей принцип також закріплено й у пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України у вигляді презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. У разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів, чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків (п. 56.21 ст. 56).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29.06.2010 № 17-рп/2010 констатував, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Крім того, у рішенні Конституційного Суду України у справі від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 міститься наступний висновок із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.
У постанові від 03.07.2019 у справі №911/1521/18 Верховний Суд наголосив на тому, що відповідно до вимог принципу правової визначеності, правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.
Також, у постанові від 29.04.2020 у справі № 826/2338/17 Верховний Суд підкреслив, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Він має різні прояви, зокрема, є одним із визначальних принципів доброго врядування і належної адміністрації (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до якості закону).
Втручання у право мирного володіння майном особи має переслідувати легітимну мету, яка чітко передбачена національним законодавством, зокрема, приписами ПК України. Разом з тим, аргументів, що таке втручання є правомірним та відповідає меті і завданням податкового законодавства, суб`єктом владних повноважень у цій справі не наведено.
Так, приписи п. п. 43.5 - 43.6 ст. 43 ПК України визначають, що контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення належних сум коштів з відповідного бюджету або з єдиного рахунку та подає його для виконання до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.
Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані, або з єдиного рахунку.
Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) визначається Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахований до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 (далі - Порядок №787).
Так, згідно з п. 3 Порядку № 787 Повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів та перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Казначейства з відповідних рахунків за надходженнями, відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення платіжних інструкцій для здійснення внутрішніх операцій.
Повернення (перерахування) платежів у національній валюті здійснюється на рахунки отримувачів коштів, відкриті в банках або небанківських надавачів платіжних послуг, або Казначействі, вказані у поданні (висновку, повідомленні) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, органів, які ведуть облік заборгованості в розрізі позичальників, заяві платника (у разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого)).
За правилами п. 5 Порядку № 787 повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.
У разі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства.
Суд зазначає, що умовою повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань, окрім відсутності податкового боргу у платника податку незалежно від виду боргу, є воля самого платника податків, яка виражається у подачі до відповідного контролюючого органу заяви про таке повернення.
Так, підставою для повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках податкового органу як переплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється контролюючими органами, є висновок податкового органу про повернення надмірно сплачених сум податку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у спірному випадку, як вже було зазначено вище, повернення помилково сплачених коштів повинно здійснюватися в порядку ст. 43 ПК України, що узгоджується також й з позицією Верховного Суду, висловленої у постанові від 09.02.2023 у справі № 380/2458/21.
Судовим розглядом встановлено, що після прийняття Головним управлінням ДПС в Харківській області рішення №5745/20-40-24-17-08 від 28.10.2024 про виключення ФОП ОСОБА_1 з Реєстру платників єдиного податку з 01.10.2024 позивач був позбавлений можливості й надалі застосовувати спрощену систему оподаткування на умовах, які існували до прийняття зазначеного рішення, а саме як платник єдиного податку третьої групи за ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ. Саме в період дії вказаного рішення позивач подав заяву від 11.11.2024 №202323924447785, на підставі якої був зареєстрований платником податку на додану вартість з 13.11.2024.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 року у справі №520/34680/24, залишеним без змін у відповідній частині постановою суду апеляційної інстанції від 31.07.2025 року, рішення ГУ ДПС в Харківській області №5745/20-40-24-17-08 від 28.10.2024 року визнано протиправним та скасовано, а відповідача зобов`язано поновити з 01.10.2024 року реєстрацію позивача платником єдиного податку.
Суд зауважує, обставина незаконності виключення позивача з Реєстру платників єдиного податку є встановленою судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому повторному доказуванню у цій справі не підлягає в силу приписів ст.78 КАС України.
Так, зі змісту вказаного рішення у справі №520/34680/24 убачається, що метою судового захисту було відновлення правового становища позивача, яке існувало до прийняття оскаржуваного рішення відповідача. Таким становищем було перебування позивача на спрощеній системі оподаткування як платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ. Відтак, виконання судового рішення не могло зводитися до формального внесення будь-яких змін до реєстру на розсуд відповідача, а мало полягати саме у повному відновленні попереднього податкового статусу позивача.
Під час судового розгляду встановлено, як з листа ГУ ДПС в Харківській області від 07.01.2026 №433/6/20-40-24-17-22 вбачається, що відповідач, посилаючись на наявність у позивача статусу платника ПДВ, фактично повернув позивача не до того податкового режиму, який існував до прийняття оскаржуваного рішення, а до іншого режиму, а саме платника єдиного податку третьої групи за ставкою 3 відсотки із сплатою ПДВ, причому зазначив про повернення такого статусу з 01.10.2025 року.
Колегія суддів звертає увагу, що такі дії не узгоджуються зі змістом рішення суду у справі №520/34680/24, а також з приписами пункту 293.3 статті 293 ПК України, якими розмежовано ставку 3 відсотки для платників, які сплачують ПДВ, та ставку 5 відсотків для платників, у складі єдиного податку яких ПДВ включається.
Суд зазначає, що скасування спірного рішення суб`єкта владних повноважень повинно мати наслідком усунення породжених ним негативних правових наслідків та повернення особи у той стан, у якому вона перебувала до порушення її прав. Натомість обраний відповідачем спосіб виконання судового рішення не усунув порушення права позивача, оскільки фактично залишив позивача у статусі платника ПДВ та зумовив подальше подання ним декларацій з ПДВ і сплату відповідних сум до бюджету.
Судовим розглядом всатновлено, що на момент подання цієї заяви було чинним рішення відповідача №5745/20-40-24-17-08 від 28.10.2024 року про виключення позивача з Реєстру платників єдиного податку з 01.10.2024 року. Отже, реєстрація позивача платником ПДВ була наслідком вказаного рішення податкового органу, яким позивача позбавлено можливості перебувати на спрощеній системі оподаткування за ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ.
Так, згідно з підпунктом 3 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на додану вартість, крім випадків, коли ними обрано ставку єдиного податку, визначену підпунктом 1 пункту 293.3 статті 293 ПК України. Оскільки до прийняття оскаржуваного рішення відповідача позивач перебував саме на ставці 5 відсотків без сплати ПДВ, а рішенням суду у справі №520/34680/24 його реєстрацію платником єдиного податку поновлено з 01.10.2024, одночасне існування для позивача статусу платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ та статусу платника ПДВ суперечить суті спрощеної системи оподаткування і не відповідає вимогам податкового законодавства.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушеного права позивача у цій частині є зобов`язання ГУ ДПС в Харківській області скасувати реєстрацію з 01.10.2025 року позивача у якості платника єдиного податку третьої групи за ставкою 3 відсотки із сплатою ПДВ та зареєструвати його платником єдиного податку третьої групи за ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ з 01.10.2024 року, тобто з дати, визначеної рішенням суду у справі №520/34680/24.
Крім того, похідною від незаконного рішення відповідача є і реєстрація позивача платником податку на додану вартість з 13.11.2024 року. Оскільки така реєстрація стала наслідком протиправного виключення позивача з Реєстру платників єдиного податку, а це виключення в подальшому скасоване судом як незаконне, правові наслідки такого рішення також підлягають усуненню.
Стосовно доводів відповідача про відсутність підстав для анулювання поданих позивачем декларацій з ПДВ, суд зазначає, що сам факт подання позивачем декларацій з ПДВ за грудень 2024 року, січень 2025 року, лютий 2025 року, березень 2025 року, квітень 2025 року, травень 2025 року, червень 2025 року, липень 2025 року, серпень 2025 року, вересень 2025 року, жовтень 2025 року, листопад 2025 року та грудень 2025 року, не може розцінюватися як самостійна та достатня підстава для збереження наслідків незаконного рішення відповідача. Подання таких декларацій було зумовлене тим, що позивач перебував у статусі платника ПДВ саме внаслідок дії незаконного рішення податкового органу та подальшого неналежного виконання рішення суду. За таких обставин декларації з ПДВ є похідними від створеного відповідачем правового стану позивача – платника податку.
Крім того, суд відхиляє доводи відповідача про те, що відсутність прямої процедури анулювання декларацій з ПДВ у Податковому кодексі України виключає можливість задоволення відповідної позовної вимоги.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що збереження чинності поданих позивачем декларацій з ПДВ за відсутності правових підстав для його перебування у статусі платника ПДВ означало б збереження наслідків незаконного рішення відповідача та фактичне покладення на позивача подвійного податкового тягаря.
Як убачається із заяви позивача про виконання рішення суду, останній просив анулювати визначені декларації з ПДВ та повернути надмірно сплачений на підставі таких декларацій податок. У цій заяві наведено перелік декларацій, їх дати подання, реєстраційні номери та відповідні суми податкових зобов`язань, податкового кредиту і ПДВ до сплати, а загальна сума ПДВ до сплати за вказаними деклараціями становить 1 274 390 грн. Вказані обставини відповідачем не спростовані.
Суд також вважає безпідставними доводи відповідача про те, що сплата позивачем сум ПДВ унеможливлює їх повернення, оскільки такі суми були самостійно визначені в деклараціях. Самостійне визначення податкових зобов`язань і їх сплата у даному випадку відбулися не внаслідок правомірного, вільно обраного позивачем податкового режиму, а внаслідок незаконного рішення відповідача від 28.10.2024 №5745/20-40-24-17-08 та його подальшого неналежного виконання. Отже, зазначені платежі є такими, що були внесені до бюджету через протиправні дії суб`єкта владних повноважень, а тому підлягають розгляду як помилково та/або надміру сплачені у розумінні статті 43 ПК України.
Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про усунення наслідків незаконного рішення та про повернення сплачених сум, однак листом від 07.01.2026 №433/6/20-40-24-17-22 у задоволенні цих вимог фактично відмовлено. Отже, необхідна умова для застосування статті 43 ПК України у вигляді волевиявлення платника на повернення коштів у цій справі дотримана.
Суд першої інстанції правильно визначив, що за приписами пункту 43.4-1 статті 43 ПК України та пунктів 26-27 Порядку №569 повернення надміру сплачених сум ПДВ, зарахованих до бюджету з рахунка платника у системі електронного адміністрування ПДВ, після анулювання реєстрації платника ПДВ можливе шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок платника, а у разі відсутності такого рахунку - на поточний рахунок у банку.
Тобто використання механізму СЕА ПДВ не спростовує права позивача на повернення помилково сплачених коштів і не звільняє контролюючий орган від обов`язку підготувати та подати до органу Казначейства відповідний висновок.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання Головного управління ДПС в Харківській області скасувати реєстрацію позивача з 01.10.2025 року у якості платника єдиного податку третьої групи із ставкою 3 відсотки із сплатою ПДВ та зареєструвати його платником єдиного податку третьої групи із ставкою 5 відсотків без сплати ПДВ з 01.10.2024 року, скасувати реєстрацію позивача у якості платника ПДВ з дати реєстрації 13.11.2024 року, анулювати подані ним декларації з ПДВ, а також зобов`язання відповідача підготувати і подати до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про повернення позивачу за рахунок коштів державного бюджету України надміру сплачених грошових зобов`язань з ПДВ на суму 1 274 390 грн.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині, що оскаржується.
Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 по справі № 520/2034/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено 22.06.2026 року