ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.05.2026 Справа № 914/895/26 
місто Львів 
Господарський суд Львівської області у складі судді Юлії СУХОВИЧ розглянув матеріали справи 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “МКС БЕТОН”, місто Львів 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЕНБЕТОН”, місто Комарно, Городоцький район, Львівська область
про стягнення 149 617,53 грн. 

Без виклику сторін.

ВСТАНОВИВ
На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “МКС БЕТОН” до Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЕНБЕТОН” про стягнення 149 617,53 грн заборгованості, з яких 94 603,00 грн основний борг, 31 209,26 грн пеня, 4 233,15 грн інфляційні нарахування, 10 111,82 грн 10 процентів річних, 9 460,30 грн штрафу. 
Ухвалою суду від 30.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, постановлено здійснювати розгляд справи без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Ухвала суду від 30.03.2026 про відкриття провадження у справі була доставлена позивачу та відповідачу до їх електронних кабінетів в підсистемі “Електронний суд”, що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 30.03.2026.
Крім того, через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу (вх.№9596/26 від 06.04.2026). 
Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження чи клопотання про її розгляд у судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін не надходили.
Згідно зі статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У зв`язку із закінченням строку наданого для вирішення спору, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі.
Суть спору та правова позиція учасників справи.
Позиція позивача. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами 05.10.2023 укладено договір купівлі-продажу (поставки) №0510-01, відповідно умов якого відповідач зобов`язувався виготовити, поставити та передати товар, а покупець зобов`язувався прийняти товар та оплатити його за встановленими цінами на умовах та в порядку визначеному договором. 
Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати за отриманий товар повністю не виконав, внаслідок чого станом на момент подання позовної заяви, за розрахунками позивача, у відповідача існує заборгованість у розмірі 94 603,00 грн по оплаті основного боргу за переданий товар. 
У зв`язку з порушенням строків оплати позивач нарахував відповідачу 31 209,26 грн пені, 4 233,15 грн інфляційних нарахувань, 10 111,82 грн 10 процентів річних, 9 460,30 грн штрафу. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який позивач просить стягнути з відповідача становить 149 617,53 грн. 
Позиція відповідача.
Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, визначений законом і судом, не подав, проти позову не заперечив. 
Розглянувши матеріали справи, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.
05.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МКС БЕТОН», (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором - продавець ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕНБЕТОН», (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу (поставки) №0510-01, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався виготовити, доставити та передати у власність покупцеві піщано цементний розчин, бетон, бетонну суміш (товар), а покупець зобов`язаний прийняти цей товар, оплатити його вартість у відповідності з умовами даного договору.
Пунктом 3.1. договору сторони узгодили, що загальна сума договору визначається виходячи з вартості фактично поставленого товару, що підтверджено видатковими накладними, протягом терміну дії договору.
Відповідно до пункту 3.2. договору, ціна товару за одиницю, найменування товару по позиціях, марках, видам вказуються сторонами у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного договору.
Пунктом 3.3. договору передбачено, що продавець поставляє покупцю товар по 100% передоплаті за кожну партію товару, яка здійснюється покупцем протягом 3-ох банківських днів з моменту отримання рахунку виставленого продавцем, або за домовленістю сторін оплату після отримання товару в термін, що не перевищує 7 (сім) банківських днів.
Відповідно до пункту 4.1.договору, товар поставляється покупцю партіями на підставі погоджених продавцем заявок покупця по телефону та/або на електронну пошту до 12.00 години дня, що передує дню поставки. В заявці покупець обов`язково зазначає час з якого він готовий прийняти товар.
Пунктом 4.3. договору, сторони узгодили, що продавець має право не погоджувати заявки покупця та/або призупинити відвантаження товару покупцю до повного погашення заборгованості за поставлений товар, у випадку порушення строку оплати більш ніж на 7 календарних днів, або якщо заборгованість покупця перевищує 50% вартості товару, який поставлений в попередньому місяці. В цих випадках продавець не несе відповідальність за порушення строку поставки товару.
Відповідно до пункту 4.4. договору поставка товару здійснюється транспортом продавця.
Згідно з пунктом 4.5. договору пунктом доставки є будівельний майданчик, що знаходиться за адресою, яку вкаже покупець.
Відповідно до пункту 4.6. договору передача (приймання) товару здійснюється на будівельному майданчику, що вказаний в пункті 4.5. договору.
Приймання товару за кількістю та якістю здійснюється сторонами в порядку, установленому чинним законодавством (пункт 4.7. договору).
Відповідно до пункту 4.8. договору, доставка товару може здійснюватися покупцем самостійно власним (найманим) транспортом. В такому випадку сторони переглядають ціну за одиницю товару з розрахунку зменшення вартості на витрати пов`язані з доставкою товару.
Згідно з пунктом 4.10. договору, на товар постачальник надає покупцю наступні документи: товарно-транспортна накладна, видаткова накладна – 2 екземпляри, та документ, який підтверджує якість товару, при цьому товарно-транспортна накладна та документ, який підтверджує якість товару направляється покупцю разом з товаром. Покупець зобов`язаний один екземпляр оформленої видаткової накладної повернути постачальнику протягом 5 (п`яти) днів з дати її отримання.
Податкова накладна повинна бути оформлена постачальником у відповідності до вимог і в порядку, передбаченому законодавством України. При цьому, сторони можуть здійснити попереднє узгодження тексту податкової накладної, в терміни, встановлені законодавством України, для реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. У разі постачання товару, яке має ритмічний характер (два та більше разів на місяць) може бути складена зведена податкова накладна.
Датою поставки і датою переходу права власності є дата зазначена в видатковій накладній.
Відповідно до пункту 5.2. договору, покупець зобов`язаний оплатити товар відповідно до пункту.3.3. договору.
Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2023 року, але у будь-якому випадку до моменту його повного виконання (пункт.6.1. договору).
Сторони пунктом 7.2.договору узгодили, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.
Відповідно до пункту 7.3. договору за прострочення платежу покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми. Нарахування пені за цим договором не припиняється через шість місяців з дня, коли відповідне зобов`язання має бути виконане. Відповідно до статті 259 Цивільного кодексу України, із змінами і доповненнями, сторони погодили, що для вимог про стягнення пені за цим договором встановлюється строк позовної давності 3 роки.
Пунктом 7.4. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 5.2. цього договору, покупець сплачує в користь продавця штраф у розмірі 10% від вартості поставленої партії товару в день невиконання вищезазначеного пункту, за кожний випадок порушення, та відшкодовує понесені продавцем збитки.
На виконання умов договору купівлі-продажу (поставки) Товариство з обмеженою відповідальністю «МКС БЕТОН» поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕНБЕТОН», товар на загальну суму 616 503,00 грн згідно видаткових накладних: №170 від 13.01.2025 на суму 11 550,00 грн, №4067 від 31.03.2025 на суму 5 790,00 грн, №4411 від 04.04.2025 на суму 39 380,00 грн, №4416 від 04.04.2025 на суму 39 380,00 грн, №4419 від 04.04.2025 на суму 39 380,00 грн, №4427 від 04.04.2025 на суму 39 380,00 грн, №4433 від 04.04.2025 на суму 42 960,00 грн, №4462 від 04.04.2025 на суму 25 060,00 грн, №4467 від 04.04.2025 на суму 25 060,00 грн, №9343 від 26.06.2025 на суму 28 960,00 грн, №9665 від 02.07.2025 на суму 23 725,00 грн, №9729 від 03.07.2025 на суму 39 380,00 грн, №9730 від 03.07.2025 на суму 32 220,00 грн, №9731 від 03.07.2025 на суму 39 380,00 грн, №9738 від 03.07.2025 на суму 39 380,00 грн, №9739 від 03.07.2025 на суму 32 220,00 грн, №9747 від 03.07.2025 на суму 39 380,00 грн, №9748 від 03.07.2025 на суму 39 380,00 грн, №9750 від 04.07.2025 на суму 17 100,00 грн, №10167 від 11.07.2025 на суму 9438,00 грн та надало послуги згідно акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1107-05 від 11.07.2025 на суму 8 000,00 грн.
Товар та послуги прийнято відповідачем без жодних зауважень щодо кількості та якості. 
Відповідач оплатив за поставлений товар частково, а саме на загальну суму 521 900,00 грн, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: вхідне (4164 від 13.01.2025) на суму 11 880,00 грн.; вхідне (4574 від 29.04.2025) на суму 60 000,00 грн; вхідне (4620 від 15.05.2025) на суму 50 000,00 грн.; вхідне (4650 від 21.05.2025) на суму 50 000,00 грн; вхідне (4746 від 13.06.2025) на суму 50 000,00 грн; вхідне (4851 від 02.07.2025) на суму 75 020,00 грн; вхідне (4995 від 30.07.2025) на суму 50 000,00 грн; вхідне (5057 від 12.08.2025) на суму 50 000,00 грн; вхідне (5176 від 16.09.2025) на суму 50 000,00 грн; вхідне (5364 від 28.11.2025) на суму 50 000,00 грн; вхідне (5391 від 03.12.2025) на суму 25 000,00 грн.
Неоплаченим залишилася 94 603,00 грн сума основного боргу.
У зв`язку з порушенням строків оплати позивач нарахував відповідачу 31 209,26 грн пені, 4 233,15 грн інфляційних нарахувань, 10 111,82 грн 10 процентів річних, 9 460,30 грн штрафу. 
Таким чином, загальний розмір заборгованості, який позивач просить стягнути з відповідача становить 149 617,53 грн. 
Висновки суду.
Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір купівлі-продажу (поставки) №0510-01 від 05.10..2023. 
Згідно частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України засадами цивільного законодавства є свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, справедливість, добросовісність та розумність. 
Статтею 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
До спірних правовідносин застосовуються положення чинного законодавства про поставку та купівлю-продаж.
Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно з частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Згідно частини 1 статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 
Відповідно до пункту 3.3. договору сторони погодили, що продавець поставляє покупцю товар по 100% передоплаті за кожну партію товару, яка здійснюється покупцем протягом 3-ох банківських днів з моменту отримання рахунку виставленого продавцем, або за домовленістю сторін оплату після отримання товару в термін, що не перевищує 7 (сім) банківських днів.
Згідно з пунктом 4.4. договору поставка товару здійснюється транспортом продавця.
Сторони у пунктах 3.4. та 3.5 .договору узгодили, що вид розрахунку- безготівковий , форма розрахунку –платіжне доручення.
Товариство з обмеженою відповідальністю МКС БЕТОН” (позивач) свої зобов`язання по договору купівлі-продажу (поставки) №0510-01 від 05.10.2023 виконало повністю. 
Факт поставки Товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕНБЕТОН» товару на загальну суму 608 503,00 грн, підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими та товаро-транспортними накладними. 
Надання послуг автобетононасосу на суму 8 000,00 грн (2 год) підтверджується актом здачі-приймання робіт від 11.07.2025.
У матеріалах справи відсутні докази наявності зауважень зі сторони відповідача. 
Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість зі сплати основного боргу, яка складає 94 603,00 грн. 
Відповідач порушив свої зобов`язання, оплату за поставлений товар по договору поставки, згідно долучених до матеріалів справи видаткових накладних та товарно-транспортних накладних в повному обсязі не провів, відтак, у відповідача існує заборгованість зі сплати основного боргу за поставлений товар згідно договору поставки на загальну суму 94 603,00 грн. 
Відповідач наявності заборгованості зі сплати основного боргу в сумі 94 603,00 не спростовував, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду, відзиву на позовну заяву у строк, визначений судом, не подав, проти позову не заперечив, власного контррозрахунку не надав. 
Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Таким чином, відповідач не виконав умов договору купівлі-продажу (поставки) №0510-01 від 05.10.2023 щодо оплати поставленого товару, що не спростовано останнім належними та допустимими доказами.
Згідно з статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідач належних доказів на спростування зазначених обставин не подав, доказів повернення суми попередньої оплати (авансу) до матеріалів справи не долучив, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що дослідженні в ході судового розгляду, відзиву на позовну заяву у строк, визначений судом, не подав, проти позову не заперечив. 
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 94 603,00 грн заборгованості за договором купівлі-продажу (поставки) №0510-01 від 05.10.2023 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо нарахованих позивачем 10 процентів річних, інфляційних втрат, пені та штрафу суд зазначає наступне. 
Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 
2) зміна умов зобов`язання; 
3) сплата неустойки; 
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 7.3. договору за прострочення платежу покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми. Нарахування пені за цим договором не припиняється через шість місяців з дня, коли відповідне зобов`язання має бути виконане. Відповідно до статті 259 Цивільного кодексу України, із змінами і доповненнями, сторони погодили, що для вимог про стягнення пені за цим договором встановлюється строк позовної давності 3 роки.
Пунктом 7.4. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 5.2. цього договору, покупець сплачує в користь продавця штраф у розмірі 10% від вартості поставленої партії товару в день невиконання вищезазначеного пункту, за кожний випадок порушення, та відшкодовує понесені продавцем збитки.
Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач у позовній заяві просив стягнути пеню на загальну суму 31 209,26 грн, 4 233,15 грн за аналогічний період інфляційне збільшення боргу, 10% річних на загальну суму 10 111,82 грн за аналогічний період, штраф на загальну суму 9 460,30 грн згідно пунктом 7.4. договору. 
Судом перевірено розрахунок пені, 10% штрафу, 10 процентів річних, та інфляційних втрат, та встановлено, що позивач пеню в сумі 31 209,26 грн, інфляційні втрати в сумі 4 233,15 грн, штраф в сумі 10 111,82 грн та штраф згідно пункту 7.4. договору в сумі 9 460,30 грн нарахував правильно, отже вони підлягають стягненню. 
Можливість одночасного стягнення пені і штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарським кодексом України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). 
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу і пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкції, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватись різний набір санкцій. Застосування до покупця таких штрафних санкцій погоджено в договірному порядку з продавцем та за своєю суттю є застосуванням до покупця різних санкцій (штраф, пеня) в межах одного виду господарсько-правової відповідальності (як штрафних санкцій). Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 09.07.2018 у справі №903/647/17 та від 08.08.2018 у справі №908/1843/17.
Верховний Суд також зазначає, що згідно зі статтями 628, 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Тобто сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати штрафні санкції, їх кількість, вид, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовується неустойка тощо. Відтак, позивачем правомірно нараховано пеню та штраф. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Стандарт доказування “вірогідності доказів” на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Розподіл судових витрат.
У відповідності до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 662,40 грн відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на відповідача. 
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Судовими витратами є оплата послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статтях 4, 13, 14, 15 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
Згідно пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За приписами частин 4, 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача; розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Представник позивача у позовній заяві просив стягнути 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Як встановлено з матеріалів справи, 10.07.2025 між адвокатом Зелінкою Василем Володимирович (надалі – адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МКС БЕТОН», (надалі - клієнт) укладено договір №1007/25 про надання правової допомоги (надалі – договір). 
Згідно з пунктом 1.1. договору адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний прийняти таку правову допомогу і оплатити винагороду у порядку та строки обумовлені сторонами. 
Повноваження адвоката визначені у пункті 1.2. договору.
Відповідно до пункту 2.1. за надану правову допомогу клієнт виплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі, що визначається за згодою сторін після надання відповідних послуг відповідно до акту наданих послуг.
Пунктом 3.1 договору сторони узгодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до виконання сторонами своїх зобов`язань. 
02.04.2026 між Зелінкою Василем Володимировичем, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЛВ №002106 від 03.02.2021 (виданого на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області від 04.01.2021 №135) (надалі адвокат), з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю «МКС БЕТОН» в особі директора Маркович Христини Миронівни, яка діє на підставі статуту, (надалі іменується «клієнт», з другої сторони, (в подальшому разом іменуються «сторони», а кожна окремо – сторона , склали акт про надані послуги згідно договору про надання правової допомоги від 10.07.2025 № 1007/25. 
Відповідно до пункту 1 акта про надані послуги від 02.04.2026 адвокат надав клієнту правову допомогу відповідно до договору про надання правничої (правової ) допомоги 10.07.2025 року №1007/25, а клієнт прийняв її.
Відповідно до пункту 2 акта вартість послуг становить 20 000,00 грн.
1. Аналіз договору купівлі-продажу (поставки) первинних бухгалтерських документів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних та інших доказів, що підтверджують наявність заборгованості. Ціна винагороди (гонорар) за 1 год. роботи 1500,00 грн. Витраченого часу 2 год.00 хв, загальна вартість винагороди (гонорару) становить 3 000,00 грн.
2. Формування правової позиції щодо стягнення заборгованості за договором поставки. Ціна винагороди (гонорар) за 1 год. роботи 1 500,00 грн. Витраченого часу 2 год 00 хв, загальна вартість винагороди (гонорару) становить 3 000,00 грн.
3. Підготовку проекту позовної заяви про стягнення заборгованості за договором поставки. Ціна винагороди (гонорар) за 1 год. роботи 2 000,00 грн. Витраченого часу 3 год. 30 хв. Загальна вартість винагороди (гонорару) становить 7 000,00 грн.
4. Формування та підготовка пакету документів для подання позовної заяви до суду (додатку до позову, розрахунок заборгованості, оформлення доказів). Ціна винагороди (гонорар) за 1 год роботи 1 500,00 грн. Витраченого часу 2 год 00 хв. Загальна вартість винагороди (гонорару) становить 3 000,00 грн.
5. Подання позовної заяви до суду через систему електронного суду та процесуальний супровід у справі. Загальна вартість винагороди (гонорару) становить 4 000,00 грн.
Крім того, сторонами підписано детальний опис наданих послуг адвокатом згідно договору про надання правничої (правової) допомоги від 10.07.2025 № 1007/25.
Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано: договір №1007/25 про надання правничої (правової) допомоги від 10.07.2025; акт надання правової допомоги до договору №1007/25 про надання правової допомоги від 10.07.2025 та детальний опис наданих послуг адвокатом від 02.04.2026 згідно договору про надання правничої (правової) допомоги від 10.07.2025 № 1007/25.
Повноваження адвоката Зелінки Василя Володимирова підтверджуються ордером серія ВС №1450297 від 23.03.2026 на надання правничої (правової) допомоги Товариством з обмеженою відповідальністю «МКС БЕТОН» на підставі договору №1007/25 від 10.07.2025, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №002106 від 03.02.2021, виданим Радою адвокатів Львівської області, на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області від 04.01.2021 №135. 
За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Крім згаданого у статті 126 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є верховенство права та пропорційність. 
Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України – інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 5 – частиною 7, частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може відступити від вказаного загального правила та не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19. 
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Отже, з врахуванням вищенаведених норм, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права. 
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі “Гімайдуліна і інших проти України” від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі “East/WestAllianceLimited” проти України” від 02.06.2014, заява № 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
На думку суду, надані представником позивача докази на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для їх відшкодування саме в сумі 20 000,00 грн з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. 
Розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн зважаючи на положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. 
Ознайомившись із поданими позивачем документами, суд дійшов висновку, що з Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЕНБЕТОН» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “МКС БЕТОН” підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. У задоволенні решти суми витрат слід відмовити. 
При визначенні суми відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру. 
Зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу суд не змінює їх суму та не втручається у правовідносини адвоката та його клієнта, а використовує право на зменшення розміру цих витрат, надане суду частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. 
Проте, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 30.01.2023 у справі № 910/7032/17. 
У додатковій постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №357/7395/20, зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесенні нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить , що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом , є завищений щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Відповідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Частиною першою статті 244 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік випадків, коли суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення: 1) якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 
Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критеріями розумності розміру адвокатських витрат, суд дійшов висновку, що достатньо обгрунтованою сумою витрат позивача на професійну правничу допомогу є 10 000,00 грн, враховуючи категорію та складність справи, обсяг наданих представником позивача послуг та виконаних робіт, а відтак заява підлягає задоволенню частково. Суд вважає, що саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є достатньо обґрунтованим в даному випадку. У задоволенні решти витрат слід відмовити. 
Керуючись статтями 4, 12, 13, 73, 74, 76-79, 86, 126, частиною 9 статті 165, статтями 236-238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ 
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕНБЕТОН» (81562, Львівська область, Городоцький район, місто Комарно, вулиця Щирецька, будинок 22, квартира, 2 ідентифікаційний код юридичної особи 44135741) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “МКС Бетон” (79035, місто Львів, вулиця Зелена, 238 Б, ідентифікаційний код юридичної особи 37123114) 94 603,00 грн основного боргу, 31 209,26 грн пені, 4 233,15 грн інфляційних нарахувань, 10 111,82 грн 10 % річних, 9 460,30 грн штрафу, 10 000,00 грн витрат на правничу професійну допомогу та 2662,40 грн судового збору.
3. У задоволенні решти суми витрат на правничу професійну допомогу відмовити.
4. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України після набрання рішенням суду законної сили. 

Рішення набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.
Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua. 

Суддя Сухович Ю.О.