МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 квітня 2026 р.  	№ 400/1357/26 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом	ОСОБА_1 , , 	
до відповідача	Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області, , Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, , 	
про	визнання протиправним та скасування рішення від 14.01.2026 №143150024275, зобов`язання вчинити певні дії,	
ВСТАНОВИВ:
11 лютого 2026 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка) Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області області (далі – відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі – відповідач 2) про:
визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у призначені пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №143150024275 від 14.01.2026, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в наслідок відмови у зарахуванні до стажу роботи ОСОБА_1 ;
зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу при призначені пенсії за віком наступні періоди :-служба в армії з 11.11.1983 року по 22.11.1985 року – становить 2 роки 0 місяців та 12 днів.-навчання в Миколаївській Морехідній школі з 26.12.1985 року по 16.02.1987 року становить 1 рік 1 місяць та 22 дні.-період роботи в Ростовському річному судоходстві з 17.02.1987 року по 26.01.1994 року становить 6 років 11 місяців та 10 днів.-Період роботи в ТОВ «Наваль» з 27.01.1994 по 14.11.1995 року становить 1 рік 9 місяців та 19 днів.-період роботи в ДП «Авто-Карго» з 10.02.1996 року по 31.03.1997 року становить 1 рік 1 місяць та 22 днів.-період роботи в НВПП «Еліон» з 01.04.1997 року по 28.11.1998 року становить 1 рік 7 місяців та 28 днів.-період здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності з 02.11.1998 року по 01.01.2004 року.- внести виправлення в індивідуальних відомостях про застраховану особу ОСОБА_1 зазначивши вірно його ім`я « ОСОБА_2 » та зарахувати страховий стаж ОСОБА_1 ідн.код НОМЕР_1 за період з 01.01.2004 року по 31.12.2025 року, що становить 15 років 7 місяців та 24 дня та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 06.01.2026 року з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду;
зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області внести виправлення в індивідуальних відомостях про застраховану особу ОСОБА_1 зазначивши вірно його ім`я « ОСОБА_2 » та зарахувати страховий стаж ОСОБА_1 ідн.код НОМЕР_1 за період з 01.01.2004 року по 31.12.2025 року, що становить 15 років 7 місяців та 24 дня та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 06.01.2026 року з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.
Позов обґрунтовано позивачем тим, що:
пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення особою пенсійного віку; 
трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки;
записи у трудовій книжці про початок та завершення трудових відносин вносились уповноваженими особами підприємств, організацій, де вона працювала;
формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист;
виправлення в трудовій книжці не пов`язано з внесенням виправлень про роботу, звільнення, переведення тощо;
У відзиві на позовну заяву від 03.03.2026 відповідач 2 заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити в повному обсязі, оскільки:
До загального страхового стажу не зараховано:
трудову книжку НОМЕР_2 від 03.02.1987, оскільки існує виправлення в році дати видачі трудової книжки.
період навчання з 03.01.1986 по 05.02.1987, оскільки відсутній диплом про навчання, а трудову книжку не враховуємо бо виправлення в році дати видачі, та відсутні інформація про присвоєння кваліфікації.
періоди роботи (січня 2000 по січень 2022) згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, де ім`я зазначено “ГеннадИй” що не відповідає даним паспорта “ ОСОБА_2 ”, необхідно внести коригуючі зміни в індивідуальні відомості про застраховану особу.
Заява, подана для призначення пенсії за віком, потребує заміни, оскільки прізвище, ім`я, по батькові зазначено “ ОСОБА_3 ”, що суперечить паспортним даним “ ОСОБА_1 ”.
До загального страхового стажу згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 03.02.1987 не враховано періоди роботи в Російській Федерації з 16.03.1987 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 26.01.1994, оскільки при призначенні пенсії громадянам, які працювали на
території Російської Федерації стаж можливо зарахувати по 31.12.1991 р. після дооформления
трудової книжки.
Страховий стаж враховано згідно наданих документів.
У відзиві на позовну заяву від 04.03.2026 відповідач 1 заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити в повному обсязі, оскільки:
14.01.2026 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області області, за принципом екстериторіальності, прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років від 14.01.2026 № 143150024275. 
Таким чином, за результатами розгляду заяви Позивача про призначення пенсії за віком та документів доданих до заяви, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 14.01.2026 № 143150024275 встановлено, що правові підстави для зарахування спірних періодів роботи та призначення пенсії за віко відсутні. 
Відповідач 1 вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 14.01.2026 № 143150024275 про відмову Позивачу в призначенні пенсії за віком, є правомірним та законним, прийнятим в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства України.
Дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, тобто Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. Таким чином, відсутні правові підстави зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 263 КАС України (без виклику сторін у судове засідання).
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі її обставини в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив.
Позивач 06.01.2026 року звернувся до відповідача Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком. До звернення позивачем було надано документи необхідні для розгляду заяви, у тому числа трудова книжка НОМЕР_2 .
14.01.2026 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, за принципом екстериторіальності, прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років від 14.01.2026 № 143150024275.
не зараховано:
періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 03.02.1987, оскільки існує виправлення в році дати видачі трудової книжки;
період навчання з 03.01.1986 по 05.02.1987, оскільки в атестаті наявне виправлення номера;
періоди роботи в Російській Федерації з 01.01.1992 по 01.07ю1992, з 02.07.1992 по 26.01.1994;
періоди роботи з січня 2000 по січень 2022, оскільки згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, де ім`я зазначено “ГеннадИй” що не відповідає даним паспорта “ ОСОБА_2 ”, необхідно внести коригуючі зміни в індивідуальні відомості про застраховану особу.
Вважаючи вищенаведене рішення про відмову у призначені пенсії протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом. Вона переконаний, що відповідачі порушили її право на отримання пенсії за віком.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (далі – Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Абзацом тридцять шостим статті 1 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування.
Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV цей Закон набирав чинності з 01.01.2004.
Тому страховий стаж обчислюється за період роботи:
до 31.12.2003 на підставі документів і в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, тобто Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
після 01.01.2004 за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Отже, періоди роботи позивача до 31.12.2003 можуть бути зараховані до страхового стажу лише на підставі документів і в порядку, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Отже, період роботи позивача згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» можуть бути зараховані в повному обсязі до страхового (трудового) стажу на підставі документів, що їх підтверджують.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відтак у разі наявності трудової книжки страховий стаж за періоди роботи до 31.12.2003 встановлюється на підставі відповідних записів у ній.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 09.06.2021) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з абзацом першим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що виправлення року заповнення трудової книжки не може бути підставою для не зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивача.
Відтак не зарахування до стажу періодів зазначених у трудовій книжці є протиправним.
Згідно з атестатом №17969, виданого 05.02.1987, позивач навчався в Миколаївській Морехідній школі. Про що внесено відповідний запис до трудової книжки № НОМЕР_2 №3-4.
У зарахуванні періоду навчання відмовлено з підстав того, що наявне виправлення номеру атестату.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відтак у разі наявності трудової книжки страховий стаж за періоди роботи до 31.12.2003 встановлюється на підставі відповідних записів у ній.
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що факт навчання позивача у спірний період підтверджується належними і допустимими доказами.
Водночас відповідач фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення атестату про освіту на позивача, що є непропорційним заявленій законній меті (підтвердження періоду роботи позивача).
Щодо періодів роботи в Російській Федерації з 01.01.1992 по 01.07.1192, з 02.07.1992 по 26.01.1994, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до статті 7 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, укладеної 14.01.1993 (далі – Угода від 14.01.1993) (припинила дію 04.07.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн»), питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.
Статтею 11 Угоди від 14.01.1993 встановлено, що документи, видані з метою реалізації цієї Угоди на території однієї Сторони за встановленою формою, або їх копії, засвідчені в установленому порядку, приймаються на території іншої Сторони без легалізації.
Крім цього, згідно зі статтею 11 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 (далі – Угода від 13.03.1992), необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, які входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.
Статтею 13 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що кожен учасник її може вийти із неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди щодо цього учасника припиняється зі спливом 6-ти місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-членів Співдружності, які виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і у випадку її виходу з Угоди держави-члена, на території якого вони проживають.
Згідно із Федеральним Законом Російської Федерації від 11.06.2022 № 175-ФЗ «Про денонсацію Російською Федерацією Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року» Російська Федерація денонсувала Угоду від 13.03.1992.
Відтак Російська Федерація припинила з 01.01.2023 участь в Угоді від 13.03.1992.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом «b» частини першої статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, складену 23.05.1969, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.
Таким чином, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані роботодавцями на російській території до 01.01.2023, підлягають прийняттю в Україні без легалізації.
Щодо вимоги про зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу при призначені пенсії за віком наступні періоди :
-служба в армії з 11.11.1983 року по 22.11.1985 року – становить 2 роки 0 місяців та 12 днів;
-період роботи в Ростовському річному судоходстві з 17.02.1987 року по 26.01.1994 року становить 6 років 11 місяців та 10 днів;
-Період роботи в ТОВ «Наваль» з 27.01.1994 по 14.11.1995 року становить 1 рік 9 місяців та 19 днів.
-період роботи в ДП «Авто-Карго» з 10.02.1996 року по 31.03.1997 року становить 1 рік 1 місяць та 22 днів;
-період роботи в НВПП «Еліон» з 01.04.1997 року по 28.11.1998 року становить 1 рік 7 місяців та 28 днів;
-період здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності з 02.11.1998 року по 01.01.2004 року, то суд зазначає, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області від 14.01.20262 року №143150024275 про відмову в призначені пенсії не містить відмови у зарахуванні зазначених періодів.
Отже в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Згідно ч.1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).
При цьому, 30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1 "Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі Постанова №25-1).
Зміни, внесені до Порядку №22-1 на підставі Постанови №25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.
Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку №22-1, процедура передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.
Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.
Відповідно п.1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення (перерахунок) пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно п.4.2 розділу ІV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3 розділу ІV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами п.4.10 розділу ІV Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:
-сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок) пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
-після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10).
Враховуючи вимоги Порядку №22-1, у розглядуваній справі органом, що приймає рішення за заявою позивача про переведення пенсії визначено ГУПФ України в Миколаївській області має завершувати процедуру призначення пенсії за віком.
Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивача про переведення (призначення) пенсії за віком є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області має завершувати процедуру призначення пенсії за віком, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення (перерахунок) пенсії та прийняв рішення про відмову.
Підсумовуючи, суд доходить висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде наступне:
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області:
зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 26.12.1985 по 16.0.1987 роки, періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 , періоди роботи в Російській Федерації з 01.01.1992 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 26.01.1994 роки;
внести виправлення в індивідуальних відомостях про застраховану особу ОСОБА_1 зазначивши вірно його ім`я « ОСОБА_2 »;
повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Квитанцією від 10.02.2026 підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 2662,40 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову з двома основними позовними вимогами. Тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенійного фонду України в Полтавській області, оскільки цим судовим рішенням задоволено позовні вимоги лише до нього.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54020; код ЄДРПОУ: 13844159) та Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м.Полтава, Полтавська область, 55230; ЄДРПОУ: 13967927) задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії №143150024275 від 14.01.2026.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області:
зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 26.12.1985 по 16.02.1987 роки, періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 , періоди роботи в Російській Федерації з 01.01.1992 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 26.02.21994 роки;
внести виправлення в індивідуальних відомостях про застраховану особу ОСОБА_1 зазначивши вірно його ім`я « ОСОБА_2 » та зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 1 січня 2000 по січень 2022 року;
повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.
4. В решті позовних вимог-відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судовий збіру розмірі 2662 (Дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 копійок.
6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
7. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук   

Рішення складено в повному обсязі 28 квітня 2026 року