ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/2723/25	Головуючий у 1-й інстанції Коломієць Н.З. 	
Провадження № 22-ц/817/491/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
за участю секретаря — Хоміцької С.О.,
заявника — ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №608/2723/25 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року, ухвалене суддею Коломієць Н.З., дати складення повного тексту не зазначено, у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про встановлення факту, що має юридичне значення,
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме перебування в трудових відносинах з «Чортківським ремонтно-механічним заводом» в період з 24 квітня 1986 року по 15 серпня 1989 року. 
В заяві вказав, що звернувся до Чортківського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з приводу призначення пенсії за віком. Однак, працівником Управління було йому відмовлено у цьому, посилаючись на те, що записи в його трудовий книжці, що стосуються роботи в Чортківському ремонтно-механічному заводі в період з 24 квітня 1986 року по 15 серпня 1989 року, містять виправлення в номері наказу про звільнення №128-к від 15 серпня 1989 року.
Заявник просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , згідно наказів №52-к від 24 квітня 1986 року та №128-к від 15 серпня 1989 року, перебував в трудових відносинах з «Чортківським ремонтно–механічним заводом» в період з 24 квітня 1986 року по 15 серпня 1989 року, згідно записів трудової книжки.
Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 , задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , згідно наказів №52-к від 24 квітня 1986 року та №128-к від 15 серпня 1989 року, перебував в трудових відносинах з Чортківським ремонтно-механічним заводом в період з 24 квітня 1986 року по 15 серпня 1989 року, згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 .
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ГУПФ України в Тернопільській області подало на нього апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню.
Фактично апеляційна скарга містить лише посилання на норми Конституції України, ЦПК України та практику Верховного Суду щодо розгляду справ в порядку окремого провадження.
З обґрунтувань в апеляційній скарзі ГУПФ України в Тернопільській області посилається лише на те, що до заяви про встановлення факту не надано доказів, що згідно наказів №52-к від 24 квітня 1986 року та №128-к від 15 серпня 1989 року заявник перебував в трудових відносинах з Чортківським ремонтно-механічним заводом, згідно записів трудової книжки.
Відзиву на апеляційну скаргу не находило.
В судовому засіданні заявник просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення. 
Інші учасники, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності інших сторін.
Заслухавши доповідача, пояснення заявника, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
24 квітня 1986 року ОСОБА_1 , згідно наказу №52-к від 24 квітня 1986 року був прийнятий токарем третього розряду в реммехцех Чортківського ремонтоно-механічного заводу.
01 березня 1989 року, у відповідності до наказу №22-к, в зв`язку з введенням нових умов оплати праці, ОСОБА_1 присвоєно третій розряд токаря.
Згідно запису трудової книжки №4, за підписом начальника ОСОБА_3 , Підлубний І.З. 18 серпня 1989 року з Чортківського ремонтно-механічного заводу звільнений за власним бажанням по ст.38 КЗпП УРСР. Запис про наказ про звільнення №128-к містить виправлення.
Згідно з архівною довідкою Чортківського РКП «Трудовий архів» №501 від 21 жовтня 2025 року, на зберіганні Чортківського РКП «Трудовий архів» документи про стаж роботи в Чортківському ремонтно-механічному заводі відсутні.
Задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:
1) наказного провадження;
2) позовного провадження (загального або спрощеного);
3) окремого провадження.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:
1) родинних відносин між фізичними особами;
2) перебування фізичної особи на утриманні; 
3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;
4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;
5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;
7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;
8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;
9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23).
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: «В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо:
- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».
Аналогічними критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з 24 квітня 1986 року по 15 серпня 1989 рік з Чортківським ремонтно-механічним заводом, оскільки був прийняти на роботу та звільнений. Крім того, 28 квітня 1989 року, згідно наказу №67-к, начальником Чортківського ремонтоно-механічного заводу ОСОБА_3 висловлена подяка ОСОБА_1 за успіхи в праці і участь в громадському житті колективу.
Вказував, що він звернувся в Чортківське районне комунальне підприємство «Трудовий архів» з приводу надання йому архівної довідки про стаж роботи в Чортківському ремонтно-механічному заводі, однак згідно отриманої відповіді №501 від 21 жовтня 2025 року на зберіганні в Чортківському РКП «Трудовий архів» документи Чортківського ремонтно-механічного заводу, відсутні.
Зазначав, що встановлення факту його перебування у трудових відносинах з Чортківським ремонтоно-механічним заводом у зазначений період необхідно йому для призначення пенсії.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно записів, наявних на долученій заявником копії його трудової книжки, 24 квітня 1986 року ОСОБА_1 , згідно наказу №52-к від 24 квітня 1986 року був прийнятий токарем третього розряду в реммехцех Чортківського ремонтно-механічного заводу.
01 березня 1989 року, у відповідності до наказу №22-к, в зв`язку з введенням нових умов оплати праці, ОСОБА_1 присвоєно третій розряд токаря.
Згідно запису трудової книжки №4, за підписом начальника ОСОБА_3 , Підлубний І.З. 18 серпня 1989 року з Чортківського ремонтно-механічного заводу звільнений за власним бажанням по ст.38 КЗпП УРСР. Запис про наказ про звільнення №128-к містить виправлення.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, належним чином встановив обставини справи та подані заявником докази, вірно застосував норми матеріального та процесуального права, в тому числі практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, а тому дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .
У свою чергу, Головне управління пенсійного фонду України в Тернопільській області не надало суду жодних доказів на спростування доводів заявника та поданих ним доказів.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, задоволення вимог заяви про встановлення юридичного факту через недоведеність апелянтом заперечень проти них.
Будь-яких доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення суду в апеляційній скарзі не зазначено.
Фактично апеляційна скарга зводиться лише до незгоди з прийнятим по справі рішенням, яке колегія суддів вважає законним та обґрунтованим.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та недоведеними, а тому рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області — без задоволення.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг відсутні.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області – залишити без задоволення.
Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.

Головуючий 
Судді