П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/4144/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Шуляк Л.А. 
Суддя-доповідач: Біла Л.М. 
30 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Білої Л.М. 
суддів: Гонтарука В. М.  Моніча Б.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Господарського суду Житомирської області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Господарського суду Житомирської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулась до суду з позовом до Державної судової адміністрації України та до Господарського суду Житомирської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року позов задоволено.
Суд визнав протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, як державного органу у системі правосуддя, з належного виконання повноважень, передбачених ч.1 ст.151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині здійснення фінансового забезпечення діяльності місцевих спеціалізованих судів у представництві їх інтересів у відносинах із Верховною Радою України під час підготовки проєкту закону про Державний бюджет України на 2025 рік та пов`язаного з ним проєкту Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 12244-1 від 10.12.2024.
Судом зобов`язано Господарський суд Житомирської області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 спеціальну доплату за січень 2025 року у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з утриманням сум податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, у яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційних скарг апелянти послались на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила наступні обставини.
Позивачка відповідно до Указу Президента України від 06 лютого 2007 року №82/2007 "Про призначення суддів" призначена на посаду судді Господарського суду Житомирської області строком на п`ять років. Наказом голови Господарського суду Житомирської області від 15 лютого 2007 року № 43-к її зараховано з 15 лютого 2007 року на посаду судді.
У подальшому, на підставі постанови Верховної Ради України від 09 лютого 2012 року № 43 69-VI позивача обрано суддею Господарського суду Житомирської області безстроково.
Позивач, вважаючи, що їй протиправно відповідно до статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" у 2025 році не виплачувалась щомісяця спеціальна доплата у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, звернулась до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).
Відповідно до ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 146 Закону №1402-VIII передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів відповідно до Конституції України.
Згідно із ст. 148 Закону №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Статтею 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 №4059-IX (далі – Закон №4059-IX) установлено, що у 2025 році у випадках, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", судді місцевого суду в межах коштів, передбачених у кошторисі на суддівську винагороду, щомісяця виплачується спеціальна доплата у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Така спеціальна доплата є тимчасовою, не вважається складовою суддівської винагороди судді, не застосовується для цілей перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання та не впливає на нього.
Водночас, пунктом 1 Прикінцевих положень Закону №4059-IX передбачено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2025 року, крім статті 41 цього Закону, яка набирає чинності з дня набрання чинності законом про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати, але не раніше 1 січня 2025 року. 
Станом на сьогоднішню дату Верховною Радою України не було прийнято закону про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати, відповідно стаття 41 Закону №4059-IX не набрала чинності, а тому у Господарського суду Житомирської області були відсутні законні підстави для проведення даних виплат.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, дійшов висновку, що Державна судова адміністрація України, як державний орган у системі правосуддя, який зобов`язаний здійснювати фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, допустила протиправну бездіяльність у представництві інтересів місцевих спеціалізованих судів у відносинах із Верховною Радою України під час підготовки проекту закону про Державний бюджет України на 2025 рік, чим порушила ч.1 ст. 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та пов`язаного з ним проєкту Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати №12244-1 від 10.12.2024.
Надаючи оцінку вказаному, колегія суддів відзначає, що даним висновком, суд першої інстанції, обмежившись загальними фразами та визнавши протиправними дії ДСА України в частині щодо прийняття проєкту Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII стосовно виплати судді місцевого суду спеціальної доплати №12244-1 від 10.12.2024, не врахував факт відсутності у ДСА України законодавчої ініціативи.
Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. 
Принцип розподілу влади на законодавчу, виконавчу та судову у сфері соціального захисту досліджувався Верховним Судом, зокрема, у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 646/5771/16-а. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. 
Винятково у компетенції Верховної Ради України знаходиться повноваження здійснювати регулювання сфери соціального захисту шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних. 
Така позиція ґрунтується, серед іншого, на положеннях статей 75, 76 та 85 Конституції України, які імперативно встановлюють, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України; прийняття законів належить до виключних повноважень Верховної Ради України, яка обирається на основі загального, рівного і прямого виборчого права. 
Конституція України презюмує конституційність всіх законів та законність всіх нормативно-правових актів, оскільки згідно із статтею 8 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. 
Судова палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2023 року у справі № 240/7411/21 зробила висновок, що закони є основним регулятором суспільних відносин і джерелом права; суд не встановлює правових норм, а лише тлумачить їх; правова система побудована на презумпції конституційності закону, що є основою правової визначеності; неконституційність закону є винятком, встановлення якого потребує відповідної процедури та рішення Конституційного Суду України.
У свою чергу, ухвалюючи оскаржуване рішення суд не врахував, ні відсутності закону про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яким би було врегульовано порядок спеціальної доплати судді місцевого суду, ні відсутність набрання чинності статтею 41 цього Закону №4059-IX, чим зобов`язав Господарський суд Житомирської області вчинити дії, не передбачені законом. 
Водночас, принцип публічного права (в аспекті законності), закріплений у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 19 серпня 2022 року у справі № 160/4933/20, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися принципу публічного права, тобто діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії (приймати рішення), не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Судова колегія наголошує, що органи публічної влади повинні діяти відповідно до закону і в межах норм, що визначають їхні повноваження. Вони не повинні діяти свавільно. Якщо дії органу публічної влади виходять за межі його повноважень (ultra vires), такі дії будуть незаконними.
Крім того, ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виснував, що держава в особі її органів, діючи послідовно, частково вчинила подальші дії (розробила відповідний законопроект, передбачила фінансування видатків на виплату доплати), спрямовані на реалізацію ст.41 Закону №4059-IX, тим самим підсиливши легітимні очікування позивача щодо виплати їй зазначеної доплати. 
На переконання суду першої інстанції, оскільки законопроєкт № 12244-1 не був ухвалений Верховною Радою України і станом на 01.01.2025 року був відсутній закон, який визначає механізм реалізації права позивача, передбаченого ст.41 Закону №4059-IX, вказане є порушенням державою у спірних правовідносинах принципів правової визначеності та легітимних очікувань. 
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що держава вдалася до поведінки у формі бездіяльності з неприйняття Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 12244-1 від 10.12.2024 щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати у ситуації, коли не було об`єктивних, реальних, фінансових тощо причин, які стояли на заваді втілення законодавчої ініціативи народних депутатів авторів наведеного законопроекту. 
При цьому, суд першої інстанції відзначив про порушення інтересу позивача на отримання спеціальної доплати до посадового окладу судді першої інстанції за січень 2025 року, як доплати, яка має всі ознаки правомірного (легітимного) очікування в аспекті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаною позицією суду першої інстанції, яка по суті побудована на припущеннях.
В розрізі спірних правовідносин, кожний проєкт Закону, який був зареєстрований у Верховній Раді, не повинен породжувати легітимне очікування у кожної особи якої він стосується, лише на підстави такої думки без набрання законної сили та у порушення норм Конституції України.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційних скарг спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Господарського суду Житомирської області задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року скасувати.
Прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.  

Головуючий	 		Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Моніч Б.С.