Справа № 145/170/19
Провадження №2/145/63/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" травня 2026 р. селище Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі: 
головуючого судді Копилової Л. В. ,
за участю секретаря Мигдальської Н.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння з господарськими будівлями, спорудами та частину земельної ділянки,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Лука - Мелешківська сільська рада Вінницької області,

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому посилалася на те, що рішенням Тиврівського народного суду Вінницької області від 29 листопада 1990 року колгоспний двір по АДРЕСА_1 було розділено. Відповідачці ОСОБА_2 та її донькам ОСОБА_5 і їй ОСОБА_1 виділено в натурі частки вказаного домоволодіння. 31 жовтня 2012 року виконавчим комітетом Пилявської сільської ради прийнято рішення № 47, відповідно до якого вирішено оформити право власності на вказані частки за ОСОБА_2 . На підставі даного рішення відповідачці було видане відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок. В 2013 році відповідачка реалізувала своє право на приватизацію земельної ділянки за цим домоволодінням, ця ділянка є сформованою, їй присвоєно кадастровий номер 0524584800:02:001:0306, загальною площею 0,25 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. В подальшому 07 лютого 2017 року на підставі договору дарування її батько подарував їй свою частку житлового будинку АДРЕСА_1 . На даний час між нею та відповідачкою існує спір з приводу земельної ділянки, право власності на яку зареєстроване за відповідачкою. Рішенням Тиврівського районного суду від 12 січня 2015 року за її позовом було визнано недійсним та скасовано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності відповідачки на житловий будинок. Задовольняючи її позовні вимоги суд дійшов висновку про те, що вона має право власності на 3/16 частки спірного житлового будинку. Оскільки документ на підставі якого відповідачка здійснила приватизацію земельної ділянки скасований, тому вона окрім права власності на будинок, має і право на приватизацію частини спірної земельної ділянки.
З урахуванням наведеного, просила суд:
визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0524584800:02:001:0306;
визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,21 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0524584800:02:001:0307.
Крім цього, в провадженні Тиврівського районного суду Вінницької області з 16 листопада 2018 року перебувала справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , в якій позивачка просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .
05 липня 2023 року позивачка ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги, в яких посилалася на те, що вона як власник частки житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 мала намір зареєструвати своє право власності, однак 06 квітня 2019 року їй відмовлено державним реєстратором в цьому. Також їй стало відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером 0524584800:02:001:0306, на якій розташована належна їй частина житлового будинку та відповідно частина земельної ділянки, на яку вона має право, на підставі договору дарування від 25 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , належить останньому. У зв`язку з тим, що її право власності на частину житлового будинку і відповідно земельної ділянки під ним не визнається відповідачами, просить суд:
визнати недійсним Свідоцтво про право власності, видане Реєстраційною службою Тиврівського РУЮ Вінницької області 03 липня 2013 року, індексний номер 5640535, на земельну ділянку 0524584800:02:001:0306, розташовану по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 ;
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку 0524584800:02:001:0306, розташовану по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 1504090 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 95693305245; 
визнати недійсним договір дарування від 25 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за № 893 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером 0524584800:02:001:0306, розташованої по АДРЕСА_1 ;
визнати за нею право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 та відповідну частку земельної ділянки з кадастровим номером 0524584800:02:001:0306, розташовану за цією ж адресою, яка необхідна для обслуговування належного їй будинку, господарських будівель та споруд.
Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Ратушняка І.О. від 02 квітня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Ратушняка І.О. від 29 жовтня 2019 року справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку об`єднано зі справою про визнання права власності на частину домоволодіння.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2020 року залучено до участі у розгляді даної справи в якості співвідповідача ОСОБА_4 .
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2022 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Пилявську сільську раду на Лука-Мелешківську сільську раду Вінницької області.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 березня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. 
Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Копилової Л.В. від 23 червня 2025 року справу прийнято до свого провадження після повторного перерозподілу справ між суддями. 
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, наведених в останній редакції позовної заяви.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на розгляд справи до суду не з`явилися, про час та місце її розгляду повідомлені в установленому законом порядку.
Представник відповідачів ОСОБА_8 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати в його відсутність та при вирішенні спору покладався на розсуд суду.
Дослідивши надані сторонами докази суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на підставі рішення Тиврівського народного суду Вінницької області від 29 листопада 1990 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 було розділено колгоспний двір по АДРЕСА_1 . До складу вказаного двору входило 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та їх двоє дітей.
На підставі цього ж рішення ОСОБА_2 та її донькам ОСОБА_5 і неповнолітній доньці - позивачці ОСОБА_1 , виділено в натурі частки вказаного домоволодіння, а батьку позивачки ОСОБА_9 – частку (а.с.15-16 том №І).
31 жовтня 2012 року рішенням № 47 виконавчого комітету Пилявської сільської ради Тиврівського району Вінницької області вирішено оформити право власності на частки вищевказаного житлового будинку на ім`я ОСОБА_2 та видати відповідно свідоцтво про право власності.
В подальшому на підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видно свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
03 липня 2013 року ОСОБА_2 Реєстраційною службою Тиврівського РУЮ Вінницької області, індексний номер 5640535, видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 0524584800:02:001:0306, розташовану по АДРЕСА_1 . 
Згідно листа № 47/02-15 від 22 лютого 2019 року виконавчий комітет Пилявської сільської ради повідомив , що підставою для проведення приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 було:
рішення виконавчого комітету № 34 від 17 вересня 1993 року затверджене рішенням 13 сесії 21 скликання Пилявської сільської ради від 24 грудня 1993 року «Про затвердження рішень виконкому, прийнятих в міжсесійний період»;
рішення виконавчого комітету № 131 від 18 грудня 2012 року 13 сесії 6 скликання затверджене рішенням 13 сесії 21 скликання Пилявської сільської ради від 24 грудня 1993 року «Про внесення часткових змін до окремих рішень Пилявської сільської ради» (а.с.24 том №І).
На підставі укладеного договору дарування від 25 липня 2013 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 частки жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 890.
Окрім цього, на підставі договору дарування від 25 липня 2013 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 0524584800:02:001:0306, розташовану по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 893. 
12 січня 2015 року за позовом позивачки ОСОБА_1 ухвалено рішення Тиврівського районного суду Вінницької області, згідно якого визнано недійсним та скасовано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2012 року про право власності на частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , видане виконавчим комітетом Пилявської сільської ради Тиврівського району Вінницької області на ім`я її ОСОБА_2 та визнано недійсним і скасовано рішення виконавчого комітету на підставі якого видане таке свідоцтво (а.с.17-19 том №І).
Указаним рішенням суду встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , як член колгоспного двору, який до 15 квітня 1991 року не втратив право на частку в його майні (була неповнолітньою), тому вона має право власності на частину від , тобто 3/16 жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який належав колгоспному двору і зберігся після припинення його існування.
Відповідно до рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2016 року визнано недійсним вказаний договір дарування від 25 липня 2013 року часток жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.27-29 том №І).
07 лютого 2017 року на підставі договорів дарування батько позивачки - ОСОБА_9 подарував їй ще частку житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку за № НОМЕР_2 площею 0,1526 га кадастровий номер 0524584800:02:001:0317, розташовану по АДРЕСА_1 (а.с.48-51 том №І).
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.
Згідно ч.2 ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Згідно постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.
Як встановлено судом після поділу колгоспного двору по АДРЕСА_1 утворилось два колгоспні двори - колгоспний двір, головою якого був батько позивачки ОСОБА_9 та колгоспний двір, головою якого була її мати - ОСОБА_2 , до складу якого входили вона та її сестра.
Оскільки частки членів колгоспного двору у майні колгоспного двору вважались
рівними, то позивачці належало право на 1/3 частку цього майна.
Водночас 22 січня 1991 року в колгоспному дворі, головою якого була відповідачка ОСОБА_2 з`явився ще один член двору – ОСОБА_4 , син сестри позивачки ОСОБА_6 .
Відповідно до Закону України “Про власність” з 15 квітня 1991 року відбулося усуспільнення власності колгоспно - кооперативної у приватну суспільну сумісну власність. 
Майно придбане внаслідок спільної праці сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними (ст.17 Закону України“ Про власність ”).
На час прийняття даного Закону позивачка у справі – ОСОБА_1 була неповнолітньою.
Враховуючи наведені вище обставини, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право на частку колгоспного двору АДРЕСА_1 . 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
З огляду на вищенаведене, а також ураховуючи фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин і зокрема, що житловий будинок АДРЕСА_1 мав статус «колгоспного двору», після його розподілу судом позивачка ОСОБА_1 не втратила свою частку в ньому, однак її право не визнається відповідачами суд вважає, що є підстави для визнання за нею частки означеного житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами.
Відповідно до п.5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» визначено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю або землекористування.
Оскільки відповідачка ОСОБА_2 одноособово без врахування рішення суду про поділ колгоспного двору та частки позивачки ОСОБА_1 у ньому, отримала свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а 03 липня 2013 року про право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 0524584800:02:001:0306, розташовану за цією ж адресою, фактично позбавивши позивачку як члена колишнього колгоспного двору права власності чи права користування на земельну ділянку, яка перебувала у користуванні колгоспного двору, суд дійшов висновку про те, що позивачка має право на відповідну частку у праві на спільну земельну ділянку.
Враховуючи наведені вище обставини суд дійшов висновку про визнання за позивачкою права власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/4 частку земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 0524584800:02:001:0306 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 звернувшись до суду із даним позовом заявила позовні вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 , визнання недійсним укладеного на його підставі договору дарування земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та скасування державної реєстрації права земельної ділянки.
Суд звертає увагу на те, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає наступне: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Однак визнання недійсними свідоцтва, договору дарування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права земельної ділянки не призведе до захисту порушеного права власності позивачки та не відновить її право власності на спірне майно. Тому означений спосіб не є належним способом захисту порушеного права позивача.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині ОСОБА_1 . 
При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. та 384 грн. 40 коп. за дві вимоги майнового характеру, недоплативши 384 гривні. 
Уточнивши позовні вимоги та доповнивши їх двома вимогами немайнового характеру 05 липня 2023 року позивачка судовий збір за ці вимоги не сплачувала.
Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог (двох вимог майнового характеру) з відповідачів підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 152 грн. 80 коп.
У відповідності до Закону України «Про судовий збір» станом на 05 липня 2023 року (подання уточненої позовної заяви) судовий збір за вимогу немайнового характеру за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою складав 1073 грн. 60 коп. Таким чином за дві вимоги немайнового характеру підлягало сплаті 2 147 гривень 20 копійок.
Оскільки позивачкою при зверненні до суду з позовом було не доплачено 384 грн. за одну вимогу немайнового характеру та не оплачені дві вимоги немайнового характеру при уточненні позовної заяви в 2023 році, суд при ухваленні рішення стягує таку різницю з позивачки на користь держави в сумі 384 грн. та 2 147 грн. 20 коп., усього 2 531 грн. 20 коп.
Керуючись ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.120,123 ЦК УРСР, ст.ст.263-265 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння з господарськими будівлями, спорудами та частину земельної ділянки, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Лука - Мелешківська сільська рада Вінницької області, задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/4 частку земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 0524584800:02:001:0306 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 80 копійок, в рівних частках по 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 26 копійок з кожного. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 2 531 (дві тисячі п`ятсот тридцять одна) гривня 20 копійок.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення суду буде подано протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 травня 2026 року.

Суддя Копилова Л.  В.